Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду і просить постановити рішення, яким визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, тобто з ним, позивачем [PERSON] , за адресою його реєстрації та проживання: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] , який було розірвано на підставі рішення Болградського районного суду Одеської області від 02.12.2014 року. В цьому шлюбі у них народилися діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після того як стосунки між позивачем та відповідачем припинились, син [PERSON] залишився проживати разом з батьком, тобто з ним, позивачем, а донька [PERSON] проживає з разом з матір`ю у м.Ізмаїл. Відповідач вже створила іншу сім`ю. Останнім часом мати вирішила забрати сина до себе у м.Ізмаїл, однак хлопчик не хоче жити в її новій сім`ї, оскільки завжди мешкав у м. Болград, тут його школа та друзі. Відповідач не може визначитись з тим, де слід проживати сину, але і не наполягає, щоб він жив у її новій сім`ї. З цих підстав позивач змушений звернутися до суду, щоб більше не було суперечок і невизначеності щодо місця проживання їх спільного сина. Ухвалою від 09.02.2023 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 06.03.2023 року, яке було відкладено на 10.04.2023 року. Ухвалою від 10.04.2023 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.05.2023 року, про що було повідомлено сторін у справі. Органом опіки та піклування надано висновок про доцільність визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за адресою проживання батька, який затверджено Рішенням виконкому Болградської міської ради Одеської області № 69 від 09.03.2023 року (а.с.31-32). У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Пояснив, що з народження син [PERSON] , якому наразі 16 років, проживає з ним за адресою: [ADDRESS] . Він, як батько повністю займається вихованням та матеріальним забезпеченням сина. Але мати сина не заперечує щодо факту проживання сина з ним, підтримує постійний зв`язок з ним, перешкоди у їх спілкуванні відсутні. Також позивач зазначив, що є військовослужбовцем й для надання у військомат йому потрібно рішення суду, що син проживає з батьком та виховується без матері. Відповідач пояснила, що не заперечує щодо задоволення позовних вимог позивача, щоб син проживав з батьком, хоча й хотіла б, що він проживав з нею. Також зазначила, що постійно спілкується з сином, часто приїжджає до міста Болград, бачиться з ним. Представник третьої особи пояснила, що батьки звернулись до органу опіки та піклування для визначення місця проживання дитини. На засідання комісії встановлено, що син проживає від народження з батьком й не бажає проживати з матір`ю, мати не бажає забирати сина до себе, спору про місце проживання дитини не встановлено. Просить суд ухвалити рішення згідно діючого законодавства. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши сторони, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Болградського районного суду Одеської області від 02.12.2014 року (справа №497/2701/14-ц) розірвано (а.с.7). Від цього шлюбу подружжя має неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а.с.8). Згідно довідки відділу ЦНАП Болградської міської ради Одеської області № 1485 від 14.11.2022 року, за адресою: [ADDRESS] дійсно зареєстрований неповнолітній [PERSON] , [INFO] , а також зареєстровані наступні члени родини: його батько [PERSON] , та бабуся [PERSON] (а.с.10). Судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] , проживає з батьком за власним волевиявленням, при чому не втратив зв`язку із матір`ю, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та проживає фактично у місті Ізмаїл Одеської області. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками (ч.2 ст.7 СК України). Положеннями ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.2 ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Частино 3 статті 160 СК України встановлено, що у разі якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Таким чином, суд приходить до висновку, що норми діючого законодавства не передбачають обов`язку суду визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Частиною 1 ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Порядок вирішення спору судом передбачає звернення зацікавленої особи до суду із відповідним позовом, доводи в якому мають бути підтверджені доказами, що мають істотне значення для вирішення справи, оскільки ч.1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Так, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. Як встановлено судом з пояснень учасників процесу, відповідач не заперечує, щоб дитини проживала з батьком, й раніше не заперечувала. Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч.2 ст.161 СК України. А отже, враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що в даній ситуації спір між сторонами щодо місця проживання дитини відсутній. Суд не приймає до уваги поданий до суду висновок затверджений рішенням Болградської міської ради Одеської області від 09.03.2023 року за № 69, та розцінює його критично, так як даний висновок не підтверджує наявність спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини та його вирішення органом опіки та піклування. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ч. 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. З урахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що вимога про визначення місця проживання дитини заявлена позивачем безпідставно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді, а позивачем не доведено зазначених обставин належними та допустимими доказами. Більш того, дитина яка досягла чотирнадцяти років самостійно визначає своє місце проживання з одним із батьків. Щодо визнання відповідачем позовних вимог, суд зазначає, що відповідно до ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки законних підстав для судового захисту прав дитини шляхом визначення її місця проживання з батьком суд не вбачає, то приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed