Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-18 00:00:00

19.04.2023 року до суду звернувся позивач з вимогами до відповідачів про визнання незаконним розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування посилається на те що вона є найманим працівником та з 01.07.2020 року працювала на посаді директора опорного закладу освіти «Медведівський заклад загальної середньої освіти I-III ступенів імені М.Залізняка» Медведівської сільської ради Черкаської області на умовах контракту, як така, що була обрана за конкурсом. Розпорядженням сільського голови Іванченка А.О №43/02-06 від 22.03.2023 року «Про звільнення [PERSON] » її трудовий договір (контракт) від 01.07.2020 року був достроково розірваний, а її звільнено із займаної посади за ініціативою роботодавця за п 2 ч1 ст 40 КЗпП України. Вважає звільнення безпідставним та незаконним, позаяк ніякої невідповідності займаній посаді або виконуваній нею роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я встановлено не було. Крім того було порушено процедуру звільнення, їй не запропоновано іншої роботи. Також, переконана що її, як депутата місцевої ради, в порушення ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» звільнено з роботи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без письмового попередження місцевої ради в не менш ніж за 15 днів. Тому просила визнати незаконним Розпорядження та поновити її на роботі з 22.03.2023 року. З посиланням на норми КЗпП, ст.235 та 237-1, просила про стягнення на день постановки судового рішення 47168,25 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу та десяти тисяч на відшкодування моральної шкоди, пов`язаної із моральними переживаннями та негативом, додатковими зусиллями та підривом авторитету багаторічного працівника освіти в зв`язку із втратою роботи. Позивачка свої вимоги підтримала в повному обсязі. Змінити позовні вимоги в частині формулювання звільнення відмовилася. Представник позивача також підтримала вимоги своєї доверітельки, викладені в заяві. Зазначила, що підстави (норми законодавства) звільнення позивачки в Розпорядженні повинні бути іншими, але якими саме відповісти відмовилася. Представник відповідача 1 позов не визнав. У відзиві на позов посилався на невідповідність позивачки займаній посаді, виявлену після отримання радою набравшого чинності судового рішення щодо притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за корупційне адміністративне правопорушення та законодавчу заборону, встановлену для таких осіб в пп 4,5 ч 2 ст 38 Закону України «Про повну загальну середню освіту», які на його переконання кореспондуються із п. «Б» ч5.3 контракту останньої. Вважав її звільнення законним. Щодо інших позовних вимог, які є похідними від звільнення, просив також відмовити. Представник відповідача 2, - Медведівського ліцею ім. М.Залізняка Медведівської сільської ради, у вирішенні позовних вимог посилалася на розсуд суду. Заперечень щодо позовних вимог не мала. Третя особа на стороні відповідачів, - сільський голова Іванченко Андрій Олексійович, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позов не визнав. Вислухавши сторони, дослідивши надані сторонами докази та матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно приписів ст 81 ЦПК України Обов`язок доказування і подання доказів 1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Стаття 82 ЦПК України. Підстави звільнення від доказування 1.Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Не оспорюється сторонами, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 01.07.2020 року працювала на посаді директора опорного закладу освіти «Медведівський заклад загальної середньої освіти I-III ступенів імені М.Залізняка» Медведівської сільської ради Черкаської області на умовах контракту, як така, що була обрана за конкурсом (ас 15-20,26-28). 19.12.2022 року позивачку було притягнуто до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, визнано винною за ч1 та 2 ст 172-7 КУпАП, застосовано штраф. Рішення переглядалося в апеляційному порядку та залишено без змін. При цьому стягнення у вигляді позбавлення права обіймати певну посаду чи займатися певною діяльністю судом не застосовувалося ( ас 68-75). Розпорядженням сільського голови Іванченка А.О №43/02-06 від 22.03.2023 року «Про звільнення [PERSON] » її трудовий договір (контракт) від 01.07.2020 року був достроково розірваний, а її звільнено із займаної посади за ініціативою роботодавця за п 2 ч1 ст 40 КЗпП України (ас 25), що збігається із записами в трудовій книжці (ас28). Сторонами визнано, що не встановлено невідповідності Казначей І.В займаній посаді або виконуваній нею роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, що також підтверджено даними атестаційного листа від 08.04.2019р. (ас 33). Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. \~ \~ Статтею п 2ч1ст 40 КЗпП України передбачено розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці; Відносини, що виникають у сфері запобігання корупції, регулюються\~Конституцією України, міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, цим та іншими законами, а також прийнятими на їх виконання іншими нормативно-правовими актами. Закон України\~"Про запобігання корупції" №\~1700-VII від\~14.10.2014\~року визначає правові\~та організаційні\~засади функціонування\~системи запобігання\~корупції в\~Україні,\~зміст та\~порядок застосування\~превентивних антикорупційних\~механізмів,\~правила щодо\~усунення наслідків\~корупційних правопорушень. \~ \~ \~Статтею 65-1 цього Закону \~ передбачено відповідальність за корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення, зокрема ч 2,4 визначено, що особа, яка вчинила корупційне правопорушення або правопорушення, пов`язане з корупцією, однак судом не застосовано до неї покарання або не накладено на неї стягнення у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, пов`язаними з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або такою, що прирівнюється до цієї діяльності, підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку. Особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої набрало законної сили рішення суду про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, підлягає звільненню з посади в установленому законом порядку. 4. Обмеження щодо заборони особі, звільненій з посади у зв`язку з притягненням до відповідальності за корупційне правопорушення, займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій держави, місцевого самоврядування, або такою, що прирівнюється до цієї діяльності, встановлюється виключно за вмотивованим рішенням суду, якщо інше не передбачено законом. \~ \~ \~ \~ \~ Цим\~же Законом\~(прикінцеві\~положення)\~внесено зміни\~й до\~КЗпП України\~щодо визначення\~п 7-1\~ст 36\~цього Кодексу. Статею 36 КЗпП України встановлено підстави припинення трудового договору Підставами припинення\~трудового договору\~є:\~зокрема 7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам\~Закону України\~"Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; Згідно пп 4,5 ч 2 ст 38 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16\~січня 2020\~року №\~463-IX не може обіймати посаду керівника закладу загальної середньої освіти особа, яка: зокрема 4) за рішенням суду визнана винною у вчиненні корупційного правопорушення; 5) за рішенням суду визнана винною у вчиненні правопорушення, пов`язаного з корупцією. \~ \~ \~ \~ \~Наведені законодавчі\~норми свідчать\~проте,\~що крім\~ КЗпП та Закону\~України «Про\~запобігання корупції»\~ аналогічна норма щодо звільнення з роботи осіб, які вчинили корупційні правопорушення, міститься і в таких спеціальних законах, як \~Закон України «Про повну загальну середню освіту» від 16\~січня 2020\~року №\~463-IX . Слід зауважити, що наявність норм про звільнення працівників за вчинення корупційних правопорушень у кількох нормативно-правових актах не суперечать одна одній і не утворюють колізій між собою, а доповнюють одна одну і співвідносяться як загальна та спеціальна норма. Норми, передбачені КЗпП, встановлюють підставу звільнення із роботи при притягненні до відповідальності за вчинення корупційного правопорушення, а відповідні норми спецзаконів деталізують відповідну процедуру звільнення. Виходячи з системного аналізу наведеного вище, а також приймаючи до уваги, що судом не встановлено виявленої невідповідності працівника Казначей І.В займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, суд дійшов висновку, що запис у трудовій книжці про звільнення з роботи працівника, притягнутого до кримінальної або адміністративної відповідальності за корупційні правопорушення, пов`язані з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про запобігання корупції» повинен бути здійснений саме з посиланням на пункт п 7-1 ст 36 КЗпП України. \~ \~ \~ \~ Підсумовуючи, суд дійшов переконання щодо невірного застосування та посилання роботодавця у Розпорядженні на пункт, частину та статтю КЗпП при звільнення позивача, тим самим її звільнення із зазначених в Розпорядженні підстав є незаконним. А з урахуванням змісту позовних вимог позивача та відмови останньої від зміни формулювання звільнення, розпорядження підлягає скасуванню, а робітник поновленню на роботі. Посилання позивачки на нібито порушення приписів ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» при її звільненні суд до уваги не приймає з огляду на те, що вона не працювала в зазначеній місцевій раді на постійній основі, а зазначена гарантія розповсюджується саме на таких працівників. Відповідно до законодавчого визначення ч1т2 ст 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України\~"Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. \~ \~ \~ \~При вирішенні\~спору щодо\~стягнення середнього\~заробітку за\~час вимушеного\~прогулу суд\~бере до\~уваги роз`яснення\~та висновки,\~надані в\~Постанові КАС\~ВС у\~справі №460/2675/18\~від 28.12.2022\~року,\~а саме\~п 46-52\~що 46. Відповідно до частин першої та другої\~статті 235 КЗпП України\~у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України "Про запобігання корупції"\~іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. 47. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 48. Конструкція частини першої\~статті 235 КЗпП України\~дає підстави для висновку, що оплата вимушеного прогулу має місце у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України "Про запобігання корупції"\~іншою особою. 49. У свою чергу, системний аналіз і тлумачення приписів\~статті 235 КЗпП України\~дозволяє окреслити випадки, в яких може мати місце вимушений прогул, а саме у разі: незаконного звільнення працівника; незаконного переведення працівника на іншу роботу; затримки видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримки виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтованої відмови в прийнятті на роботу; несвоєчасного укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника. При цьому, вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця. 50. Отже, вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. 51. Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями\~235,\~236 КЗпП України\~і вони не підлягають розширеному тлумаченню. 52. Отже, оплата вимушеного прогулу в установлених указаними статтями\~КЗпП України\~випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові. Оскільки позивач, стосовно якого набрало законної сили рішення суду щодо вчинення останнім адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, підлягав звільненню із займаної посади і за нормами спеціального освітянського Закону і приписами КЗпПУ, при цьому його право на працю роботодавцем порушено не було, вини у цьому роботодавця немає, останній лише застосував неналежну статтю (пунк,частину, статтю) КЗпП України в Розпорядженні, тим самим суд дійшов переконання, що відсутній вимушений прогул, а тому середній заробіток за час вимушеного прогулу, як відповідальність роботодавця, не може бути покладено на останнього. А тому в цій частині позов не підлягає задоволенню. Приймаючи до уваги викладене та зважаючи, що вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди носять похідний характер від незаконного звільнення (встановлення вини роботодавця), слід відмовити також і у задоволенні цієї частини позовних вимог позивача. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Оскільки позивач за законом звільнений від сплати судового збору при поданні позову, він підлягає стягненню пропорційно задоволеній частині вимог, в сумі 1073,6 грн з відповідача1 на користь держави згідно приписів ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного, та

Outcome: partial