Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

29.01.2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно його дочки: [PERSON] , [INFO] відповідно до ст.ст.164, 165 Сімейного кодексу України. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 30.01.2020 відкрито загальне позовне провадження у зазначеній справі та призначено до розгляду у підготовче судове засідання. 28.02.2020 відповідачем [PERSON] було подано до суду зустрічний позов. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 10.06.2020 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення способу участі батька у вихованні дитини. 02.07.2020 представником відповідача за зустрічним позовом до суду подано відзив на зустрічний позов, в якому просить відмовити в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. 17.05.2021 до суду представником Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради надано письмові пояснення по цій справі та висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , або встановлення порядку участі [PERSON] у вихованні малолітньої дочки [PERSON] . Ухвалою суду від 06.09.2021 закрито підготовче провадження у зазначеній справі, призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями Київського районного суду м.Харкова від 21.09.2021 вказана справа розподілена в провадження судді Губської Я.В. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 07.09.2013 по 14.12.2015 рік позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] знаходилися у шлюбі. [INFO] у них народилася дочка [PERSON] . Рішенням Київського районного суду м.Харкова по справі №640/18886/15-ц з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти, у розмірі частин свіх доходів щомісячно, але не менше 30%.прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.11.2015 і до досягнення дитиною повноліття. Позивач посилається на ті обставини, що з 05.11.2015 по 01.01.2020 заборгованість відповідача по аліментам складає 160105,46 грн. Позивач у своєму позову стверджує, що вихованням та утриманням дочки займається лише [PERSON] , а відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не приймає участі у вихованні дочки, матеріально її не утримує, взагалі не працює, доля їх дитини його не цікавить, батьківські збори не відвідує, коли дитина хворіє на прохання про допомогу не реагує. Оскільки [PERSON] не дбає і ніколи не дбав про фізичний і духовний розвиток дитини, її підготовці до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, не пропонує доступу до культурних та інших духовних цінностей, не цікавиться дитиною та її внутрішнім світом і не має наміру надалі виконувати свої батьківські обов`язки, позивач [PERSON] просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON] . В судове засідання позивач за первісним позовом не з`явилася, представник позивача - адвокат Череватенко І.М. до суду подала клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, з підстав, зазначених в позовній заяві, просила позов задовольнити, раніше подане клопотання про виклик свідків не підтримала. Зазначила, що проти задоволення зустрічного позову заперечує в повному обсязі, оскільки він є необґрунтованим, не містить посилань на докази, за таких обставин свідкам в судовому засіданні немає чого спростовувати. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив . У встановлений ухвалою строк відповідачу на подання відзиву, від відповідача за первісним позовом відзив не надійшов. Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином судовими повістками, причини неявки суду не повідомив, у письмових поясненнях до висновку міститься клопотання про розгляд справи без участі представника третьої особи. Згідно ч.2 ст.43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чинному повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України). Крім того, суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16. Обов`язковою явка сторін в судове засідання не визнавалась. Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 (надалі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. В поняття "розумний строк" розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України згідно зі ст. 9 Конституції України. Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод" від 17.07.1997 передбачено, що дана Конвенція та Протоколи до неї № 2, 4, 7, 11 є частиною національного законодавства України. Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи. Таким чином, норми ЦПК України щодо строків розгляду справи не узгоджуються з нормами Конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка є частиною національного законодавства і має пріоритет над національним законодавством, та із практикою Європейського суду з прав людини, яку суди мають використовувати як джерело права при вирішенні спорів. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи/заяви має формувати суд, який розглядає справу/заяву. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, розгляду заяви, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, держави (ст. 2 ЦПК України). Тому, суд нагадує, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України"), тим паче, коли вони стосуються інтересів дитини. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини. Положеннями ст. 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. За нормами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, як це передбачається вимогами ст. 155 СК України. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Згідно вимог ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Судом встановлено, що батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] є: мати - [PERSON] та батько - [PERSON] (відповідач за первісним позовом по справі), що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] . (а.с.9). Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про підтвердження дошлюбного прізвища, шлюб між сторонами було укладено 07.09.2013 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції.(а.с.6) Відповідно до рішення Київського районного суду м.Харкова від 14.12.2015 по справі №640/18886/15-ц. з шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано та стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] , 2014 р.н. у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менш 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.11.2015. і до її повноліття. (а.с.7-8) Згідно довідки Київського відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Харків) від 11 січня 2020 року наявна заборгованість [PERSON] станом за період з 05.11.2015 по 01.01.2020 згідно виконавчого листа Київського районного суду м.Харкова №640/18886/15-ц по сплаті аліментів складає 160105,46 грн. (а.с.10-12) Згідно акту обстеження умов проживання від 15.03.2021 за адресою [ADDRESS] , обстежувалися умови проживання малолітньої [PERSON] , 2014 року у 3 кімнатній квартирі, житловою площею 50 кв.м., приватизована, зі всіма зручностями, сучасним ремонтом, для дівчини облаштовано окрему кімнату , зі спальним місцем, письмовим столом, шафою для одягу, іграшками, речами особистого вжитку. За даною адресою проживають та мають місце реєстрації: дитина [PERSON] , 2014 р.н., [PERSON] - бабуся(власник, не мешкає), [PERSON] мати дитини.(а.с.134) Відповідно до відомостей висновку Департаменту служб у справах дітей Виконавчого комітету Харківської міської ради №274 від 28.04.2021, заборгованість відповідача по аліментах складає станом на 31.10.2020 складає 202101,46 грн. За заявою [PERSON] відкрито кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020225490000774 від 06.11.2020, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.164 КК України. Згідно з інформацією адміністрації ДУ «Інститут охорони здоров`я дітей та підлітків НАМИ України»», малолітня [PERSON] , [INFO] , вперше звернулася за медичною допомогою в ДУ «ІОЗДП НАМН» 11 грудня 2019 у супроводі матері. На даний час батько дитини - [PERSON] , не звертався до лікарів щодо стану здоров`я дочки, [PERSON] . Згідно з інформацією адміністрації Харківської спеціалізованої школи № 1 19, де малолітня [PERSON] , [INFO] , навчається з 30.06.2020, мати, [PERSON] , відвідує батьківські збори, цікавиться навчальними досягненнями дочки, здійснює догляд за нею. Мати супроводжує дитину до школи і зі школи. За весь період навчання батько, [PERSON] , школу не відвідував, на батьківських зборах жодного разу не був, шкільними справами дитини не цікавився. [PERSON] не підтримував жодних відносин з батьками учнів класу, не брав участі у суспільно-корисних справах школи.(а.с.132-133) Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки, [PERSON] , [INFO] , або встановлення порядку участі [PERSON] вихованні малолітньої дочки, [PERSON] , [INFO] , було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради, яка дійшла висновку про недоцільність встановлення порядку участі [PERSON] у вихованні малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , а також про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. Згідно з довідкою про неотримання аліментів від 11.01.2020 та розрахунком державного виконавця Київського ВДВС міста Харків ГТУЮ у Харківській області заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів на користь [PERSON] за виконавчим листом№640/18886/15-ц станом на 01.01.2020 складає 160105,46 грн., і ця сума після подання відповідачем зустрічного позову 28.02.2020,станом на 31.10.2020 збільшилася до 202101,46 грн. Таким чином, враховуючи викладене суд приходить до висновку щодо доведеності стороною позивача за первісним позовом нехтування [PERSON] своїми батьківським обов`язками щодо участі в матеріальному утриманні дитини, також з наведених вище доказів вбачається, що батько [PERSON] не цікавиться впродовж тривалого часу з 2015 року дитиною і ці відомості не спростовані протягом судового розгляду. Заперечення та доводи, викладені в зустрічному позову [PERSON] (без додатків), які він, як позивач за зустрічним позовом не підтримав та не надав жодних доказів на підтвердження своїх доводів щодо виконання батьківських обов`язків, а доводи щодо перешкоджання йому у вихованні дитини не знайшли свого підтвердження протягом судового розгляду. Відсутність інтересу до життя дитини [PERSON] , його не зацікавленість, як позивача за зустрічним позовом у розгляді справи, ненадання доказів в обґрунтування вимог судом розцінюється, як втрата інтересу до предмету спору, за таких обставин наразі не має підстав для встановлення його участі у вихованні дитини. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ст. 18 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основної уваги. Вимогами ст. 27 даної Конвенції передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, нести основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей та фінансових можливостей рівень життя, необхідний для розвитку дитини. В пункті 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Статтею 3 Конвенції про права дитини, яка набрала чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Також, на необхідності дотримання вказаного принципу неодноразово наголошено у практиці ЄСПЛ, яка застосовується судами України на підставі частини четвертої статті 10 ЦПК України та положень Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (Рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі «Neulinger and Shuruk v. Switzerland», п. 135; Рішення ЄСПЛ від 11 жовтня 2017 року «M.S. v. Ukraine», п. 77). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Mamchur v. Ukraine», п. 100). Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (Заява № 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у Справі Olssonv. Sweden (№ 2) від 27 листопада 1992 року, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Отже, при винесенні рішення суд приймає до уваги тільки інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, батько малолітньої [PERSON] , [INFO] - [PERSON] , ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та забезпеченню дочки, не піклується тривалий час про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне позбавити відповідача за первісним позовом батьківських прав відносно дочки [PERSON] . Відповідно до преамбули Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою ВР України № 789- ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Статті 9, 18 вказаної Конвенції також визначає, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 3 метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, Держави-учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов`язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Вказане свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Приймаючи до уваги обставини справи, враховуючи свідоме тривале нехтування батьком своїми батьківськими обов`язками по відношенню до дочки - [PERSON] , [INFO] і при цьому суд зазначає, що перш за все враховуються інтереси дитини, яка потребує поваги та любові, приходжу до висновку, що відповідач систематично, протягом тривалого часу не виконує батьківських обов`язків, передбачених ст.ст. 150, 153, 180 Сімейного Кодексу України, по відношенню до своєї дитини, а тому позбавлення батьківських прав відповідача є єдиним можливим засобом забезпечення дитині належного життя та розвитку. Суд зазначає, що відповідно до ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч.2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Обов`язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплено в ч. 2 ст. 51 Конституції України. З приводу вимог зустрічного позову суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 157 СК України, той з батьків, що проживає окремо від дитини, зобов`язаний приймати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до змісту ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дочки [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено нехтування батьком своїми батьківськими обов`язками, суд вважає недоцільним визначення участі [PERSON] у вихованні дочки [PERSON] , оскільки дані вимоги позивач за зустрічним позовом не підтримав протягом судового розгляду та не обгрунтував наявність перешкод у спілкуванні з дитиною [PERSON] , що чинить йому відповідач за зустрічним позовом. Також судом враховано висновок органу опіки та піклування з приводу недоцільності визначення порядку участі [PERSON] у вихованні неповнолітньої дочки [PERSON] . Таким чином, дослідивши усі надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом знайшли своє повне підтвердження протягом судового розгляду, є обґрунтованими та доведеними, а зустрічний позов задоволенню не підлягає, як необґрунтований та безпідставний. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача за первісним позовом на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840,80 грн., сплачені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved