Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якому просить визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON] [INFO] з матір`ю [PERSON] за місцем її реєстрації по [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 27 квітня 2019 року між нею та [PERSON] було розірвано шлюб. [INFO] у позивача з відповідачем народилась дитина - [PERSON] . Після народження, дитина постійно проживає разом з позивачем. 03 квітня 2021 року наказом Дзержинського районного суду м. Харкова стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмірі заробітку, але не менше 50% прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Позивач зазначає, що вона повністю опікується інтересам і потребам дитини, піклується про неї, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`я доньки. За місцем проживання матері дитина стоїть на медичному обліку. Також позивач зазначає, що вона ніколи не перешкоджала і не має наміру в подальшому перешкоджати спілкування батька з дитиною. Однак відповідач категорично відмовляється надати згоду та зареєструвати дитину за місцем проживання матері. Вказані дії відповідача унеможливлюють зокрема внести дитину до черги на дитячий садочок, де існує сама територіальна прив`язка, отримати РНОКПП дитині, тощо. Враховуючи, що весь час дитина проживала разом з позивачем, яка займалась її вихованням та піклуванням, позивач просить визначити місце проживання дитини разом з позивачем. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2021 року провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 15 грудня 2021 року до суду від відповідача надійшов відзив, в якому він зазначає, що [INFO] у нього та позивача народилась дитина - [PERSON] . З першого дня народження дитини відповідач приймав безпосередньо участь в її вихованні та утримання. Однак через деякий час позивач почала влаштовувати скандали, маніпулювати донькою, а в вересні 2021 року вона не пояснюючи причин забрала доньку та змінила місце проживання не повідомляючи відповідачу адресу. Відповідач зазначає, що він весь час намагається приймати участь у вихованні та утриманні дитини. Також зазначає, що він ніколи не заперечував проти реєстрації доньки за адресою позивача, але остання жодного разу не могла визначити дату та час, коли вони могли це зробити. Враховуючи викладене, відповідач вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними, необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню, оскільки у них ніколи не було і не має спору щодо визначенням місця проживання їх спільної дитини. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2023 року підготовче судове засідання закрито та призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача в судовому засідання заперечувала проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю. Суд заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 27 квітня 2019 року Харківський міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] [INFO] . 20 квітня 2021 року Дзержинським районним судом м. Харкова видано судовий наказ яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно. Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей ХМР, як орган опіки та піклування, щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] [INFO] від 14 грудня 2021 року №687, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . При цьому зазначений орган виходив з того, що [PERSON] разом з малолітньою [PERSON] мешкають за адресою: [ADDRESS] . Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов від 20.10.2021, для дитини створені належні умови для проживання та розвитку. [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, має самостійний дохід, на наркологічному та психоневрологічному обліку не перебуває. Згідно з довідкою, наданою адміністрацією КНП «Харківська міська дитяча поліклініка № 14» ХМР, де малолітня [PERSON] знаходиться на обліку з народження, дитиною опікується матір, [PERSON] , яка здійснює догляд за дочкою та виконує всі рекомендації лікарів. Батько, [PERSON] , станом здоров`я дочки у медичних працівників не цікавиться, до поліклініки з цього приводу не звертався. Декларація про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу дитині, була укладено матір`ю [PERSON] , [PERSON] . Крім того, з вказаного висновку вбачається, що батько дитини, [PERSON] надав заяву від 06 грудня 2021 року, згідно якою він не має будь-яких заперечень щодо проживання дочки, [PERSON] [INFO] , та її реєстрації за місце проживання матері. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 СК України). Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язана, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку. Враховуючи вказані норми матеріального права, суд враховує вік дитини (3 роки), стать дитини і те, що між дочкою та матір`ю в ранньому віці існує тісний зв`язок, розірвання якого може призвести до негативного впливу на розвиток дитини. Виходячи із обставин справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, суд вважає, що визначення місце проживання малолітньої дитини сторін у справі з матір`ю, буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку. Також суд зауважує, що визначення місця проживання дитини з матір`ю не впливатиме на взаємовідносини дитини з батьком, оскільки визначення місця проживання дітей з однім із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Отже, відповідні доводи касаційної скарги про позбавлення батька дитини певного обсягу батьківських прав внаслідок визначення місця проживання дитини з її матір`ю є безпідставними. Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Враховуючи викладене, проаналізувавши обставини справи, приймаючи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, матеріально-побутові умови проживання та достатній рівень комфорту обох з батьків, а також висновок органу опіки та піклування та інші обставини, суд дійшов висновку, що проживання малолітньої [PERSON] з матір`ю відповідатиме принципу «найкращих інтересів дитини». Між тим, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з матір`ю за місцем її реєстрації ( [ADDRESS] ), оскільки вказана вимога не передбачена СК України. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial