Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-18 00:00:00

[PERSON] 20.03.2023 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Завод Обважнювачів», в якому за уточненими 28.03.2023 позовними вимогами (а.с.13-14, 22) просить стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену при звільненні компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 40453,32 грн, пославшись в обґрунтування заявлених позовних вимог на таке: Згідно з наказом №21-к від 11.04.1980 її було прийнято на роботу живильником ІІ розряду, а 05.08.2011 переведено у відділ цементів кочегаром сушильного барабану ІІ розряду. 18.12.2017 підприємство було перейменовано в Приватне акціонерне товариство «Обожнювачів». 15.01.2023 Підприємство розірвало із нею трудовий договір, і, оскільки вона є пенсіонеркою, з 16.02.2010 вона вимушена була звільнитися за згодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України. Наказом №81к від 31.01.2023 бухгалтерії наказано зробити компенсацію за 154 календарних дні невикористаної щорічної оплачуваної відпустки за періоди з 11.04.2017 23.03.2022; 01.04.2022 15.01.2023. На підставі цього Наказу їй видали розрахунковий лист із зазначенням суми 50884,68 грн, за вирахуванням податків до видачі 40453,32 грн. На 03.02.2023 Підприємство відмовило у виплаті їй заборгованості, чим порушено ЗУ зі змінами №2352-IV від 01.07.2022 (у разі звільнення у воєнний час виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку у день звільнення), а також ЗУ «Про зміни оптимізації трудових відносин» ст.116 (роботодавець повинен зробити розрахунок з працівником). Судовою ухвалою від 30.03.2023 відкрито спрощене провадження у справі за дійсним позовом без повідомлення сторін, якою також витребувано у Приватного акціонерного товариства «Завод Обважнювачів» відомості про розмір нарахованої, але не виплаченої [PERSON] при звільненні компенсації за невикористану відпустку (а.с.23). Відповідач, належним чином повідомлений про відкриття провадження у справі шляхом направлення копії судової ухвали від 30.03.2023 на адресу місцезнаходження його юридичної особи та на адресу його офіційної електронної пошти (а.с.24,26,27,28,29-30), відзив на позов не подав. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дістає таких висновків. Судом установлено, що [PERSON] з 11.04.1980 перебувала з відповідачем у трудових правовідносинах; наказом № 8/к від 31.01.2023 звільнена згідно з п.1 ст.36 КЗпП за згодою сторін з 31.01.2023. Зазначені обставини підтверджені відповідними записами у трудовій книжці позивачки (а.с.15-17) і не спростовані відповідачем. Статтею 43\~Конституції України гарантований законом захист права на своєчасне одержання винагороди за працю. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява №9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст.1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. За приписами: -ст.ст.2,12 Закону України «Про оплату праці» - оплата щорічних відпусток віднесена до гарантії для працівників в оплаті праці в входить до структури заробітної плати; - ч.1 ст.83 КЗпП України, якою врегульоване питання\~грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, - у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи; - ч.1 ст.116 КЗпП України, якою врегульоване питання строків розрахунку при звільненні, - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Вирішуючи питання щодо порушення права позивачки на проведення з нею повного розрахунку при звільненні, суд виходив з такого: Відповідно до ч.3 ст.11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд уважає встановленим той факт, що при звільненні позивачки відповідач не провів з нею повного розрахунку. З доданого до позову розрахункового листка за січень 2023, виданого відповідачем на виконання ст.100 КЗпП України (а.с.18), убачається, що позивачці у січні нарахована грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки у сумі 50884,68 грн, до виплати 40453,32 грн. Відповідачем відомості щодо нарахування позивачці цієї компенсаційної виплати не спростовані та суду не надані докази, що повідомлені позивачкою відомості є недостовірними. Факт невиплати позивачці суми грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки відповідачем не спростований. Статтею 168 Податкового кодексу України передбачений порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету, а саме: податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (168.1.1). Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету (168.1.2.). Згідно з абз.5 п.6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. За таких обставин, позов підлягає задоволенню зі стягненням з відповідача на користь позивачки заборгованості із грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки без утримання обов`язкових податків та зборів у загальному розмірі 50884,68 грн, що не є виходом за межі заявлених позовних вимог. Дістаючи висновку про обґрунтованість позовних вимог, суд виходив з того, що в спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини роботодавця. Відповідачем не спростована та обставина, що у спірний період часу позивачка перебувала із ним у трудових правовідносинах, що їй була нарахована грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки, обов`язку по виплаті якої відповідач не виконав. Тож, конституційне право позивачки на одержання винагороди за працю має бути захищено. З огляду на наведене, суд уважає, що позов належить задовольнити. У зв`язку з тим, що відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору, з відповідача за ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь спеціального фонду Державного бюджету України в розмірі 1073,60 грн, виходячи з такого: Відповідно до пп.1\~\~п.1 ч.2\~ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З 01 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік»\~в розрахунку на місяць у розмірі 2684,00 грн. Отже, при поданні позову розмір судового збору не мав бути меншим за 1073,60 грн. Оскільки 1% від заявленої до стягнення грошової суми менший за 1073,60 грн (> 404,53 грн), тому з відповідача в доход держави належить стягнути судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Outcome: approved