Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-16 00:00:00

Позивачем подано дану позовну заяву в якій вона просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] , та належить їй на праві приватної власності. Вимоги обґрунтовані тим, що 24 вересня 2018 року за позивачем зареєстровано право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за [ADDRESS] з часткою 1/1. Також нею отримано у власність земельну ділянку, на якій розташований будинок. Крім позивача, у будинку за вищевказаною адресою зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] , який з 2009 року в ньому не проживає. На даний час місце проживання останнього невідоме. Він сам, за власним бажанням вибрався з будинку, жодних його речей ні в будинку ні на території домоволодіння немає. До права власності на вказаний будинок він не має ніякого відношення оскільки це право у позивача виникло після розірвання шлюбу. На даний час позивач бажає розпоряджатися належним їй майном на власний розсуд і реєстрація в ньому відповідача перешкоджає їй в цьому, тому вона змушена звернутись з даним позовом до суду. Позивач та її представник адвокат Перемот О.Г. в судове засідання не з`явились, остання подала заяву в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила справу розглядати за її відсутності. Крім того, в матеріалах справи міститься заява позивача в якій вона повністю підтримала свої позовні вимог, просила позов задовольнити та розглядати справу без її участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у розумінні положень ч.11 ст.128 ЦПК України. Про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов, зустрічний позов, будь-які клопотання, заяви чи докази, від нього не надходили. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Ненадання відповідачем відзиву та доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 21 листопада 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Знам`янка Знам`янського міськрайонного управління юстиції Кіровоградської області (а.с.7 та її зворотня сторона). Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивачу [PERSON] , на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії КД 141182541637 виданої Управлінням Державної архіиектурно-будівельної інспекції у Кіровоградській області, на праві приватної власності належить 1/1 частина житлового будинку [ADDRESS] . Крім того, на підставі рішення тридцять першої сесії сьомого скликання «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] », [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка з кадастровим номером 3510600000:50:294:0095 розташована за вищевказаною адресою (а.с.8;9). Матеріали Інвентаризаційної справи №5699, свідчать про те, що житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] .. Технічний паспорт на садибний будинок за вищевказаною адресою виконано на замовлення [PERSON] (а.с.10-12). З копії домової книги та довідки, наданою на запит суду, виконавчим комітетом Знам`янської міської ради Кіровоградської області, вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.13-15;24). Довідка видана головою квартального комітету №33 по м.Знам`янка свідчить про те, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Крім того, в ній вказано, що [PERSON] за даною адресою зареєстрований, проте не проживає більш як 13 років (а.с.16). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 380 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.\~ Положеннями ч.1 ст.317 та ч.1 ст.319 ЦК України\~визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сім`ї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.\~ У розумінні положень ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї належать дружина, діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обставин, які б свідчили, що позивач або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та в цей час перешкоджають відповідачу у користуванні будинком, або що з цього питання вони звертався до суду чи до правоохоронних органів, судом не встановлено, як і доказів того, що відповідач відсутні за місцем реєстрації з поважних причин. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратив право на користування належним позивачу на праві приватної власності будинком, [ADDRESS] , внаслідок його відсутності у ньому, тобто за місцем реєстрації, понад один рік. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в силу ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 20, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації місця проживання. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на корить позивача підлягає стягнення, сплачений ним за подання даного позову до суду судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved