Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

28.09.2022 року позивач Центральне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача на його користь надміру отриману субсидії в розмірі 25 654 грн. 59 коп. та сплачений судовий збір у розмірі 2481 грн. В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідно до заяви від 13.07.2016 року на підставі «Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива», затвердженого Постановою КМУ від 21 жовтня 1995 року №848, відповідачу була призначена субсидія для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг на період з липня 2016 року по квітень 2017 року. Відповідно до п.13 Положення [PERSON] подала заяву про призначення житлової субсидії та декларацію про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначенням житлової субсидії, за встановленими формами, в якій було зазначена одна особа, яка зареєстрована за адресою [ADDRESS] , а саме [PERSON] , [INFO] . В подальшому ця інформація була підтверджена довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 28.10.2016 року №31381. В подальшому субсидія відповідачу була перерахована в автоматичному режимі без її звернення на новий строк з травня 2017 року по квітень 2018 року, з травня 2018 року по вересень 2018 року, з жовтня 2018 року по квітень 2018 року, з жовтня 2019 року по квітень 2020 року, з травня 2020 року по квітень 2021 року щомісяця. Відповідно до абз.15 п. 14 Положення громадянин, якому призначено субсидію, зобов`язаний протягом місяця проінформувати структурний підрозділ з питань соціального захисту населення про зміну складу зареєстрованих у житловому приміщення осіб, їх соціального статусу, переліку отримуваних житлово-комунальних послуг, умов їх надання, підприємств виробників/виконавців житлово-комунальних послуг, купівлю товарів або оплату послуг, передбачених пп.5 п.5 цього Положення, шляхом подання відповідних документів. У разі зміни складу зареєстрованих у житловому приміщення (будинку) осіб подаються також нові заява і декларація. Пунктом 13 Положення 848 визначено, що громадянин несе відповідальність за подані відомості про доходи, майно, що вплинули або могли вплинути на встановлення права на призначення субсидії та на визначення її розміру. За результатами перевірки правомірності призначення житлових субсидій управлінням була отримана довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 05.08.2021 року №6542, відповідно до якої заявницю [PERSON] 13.06.2017 року знято з реєстрації за адресою [ADDRESS] . Про факт зміни своєї адреси реєстрації відповідач не повідомила, внаслідок чого житлова субсидія, яка була їй призначена за період з липня 2017 року по квітень 2021 року у сумі 25 654 грн. 59 коп. підлягає поверненню як надмірно сплачена. Відповідачу було направлено листи від 02.02.2022 року №07/21 та від 26.08.2022 року №341/22 про переплату житлової субсидії та запропоновано в добровільному порядку повернути надміру виплачені кошти, проте в добровільному порядку відповідач надміру сплачену житлову субсидію не повертає, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.11.2022 року цивільну справу передано для розгляду за підсудністю до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.12.2022 року суддя Кудрявцева Т.О. була визначена для розгляду даної цивільної справи Ухвалою судді від 13.12.2022 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 23.03.2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач просила застосувати до позовних вимог загальний строк позовної давності в три роки, розподілити судові витрати пропорційно задоволеним вимогам, повернути 50 відсотків сплаченого судового збору за подачу позовної заяви позивачу з державного бюджету України. У відзиві відповідач зазначила, що позовна заява ґрунтується на домислах, припущеннях та спотворенні фактів. Вказує на те, що позивач звернувся до суду з позовною заявою 06.12.2022 року, а період стягнення значно перевищує строк позовної давності, а саме з липня 2017 року по січень 2021 року просить застосувати строк позовної давності, тому, враховуючи строк позовної давності, сума стягнення повинна дорівнювати 8\~054 грн. 65 коп. за період з грудня 2019 року до січня 2021 року. Відповідач також зазначає, що пп.15 п.14 Положення 848 дійсно містить обов`язок проінформувати про зміну складу зареєстрованих осіб, але обов`язок проінформувати про перехід права власності на житлову квартиру відсутній. Факт переходу права власності на нерухоме майно є загальнодоступною інформацією (публічною) та міститься у Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень, тобто позивач в будь-який час мав можливість перевірити інформацію щодо відчуження житлової квартири, за адресою якої надавалась субсидія, але не скориставшись цією можливістю, необґрунтовано поклав цей обов`язок на відповідача. Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що позивачем строк позовної давності не пропущений. Посилаючись на ч.1 ст.261 ЦК України позивач зазначає, що управлінню стало відомо про зняття відповідача з реєстрації за адресою [ADDRESS] з довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 05.08.2021 року №6542, таким чином, перебіг строку позовної давності починається саме з 05 серпня 2021 року, тому позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 06.04.2023 року відповідач звернулась до суду із запереченнями, в яких зазначила, що вона не погоджується із датою початку перебігу строку позовної давності, а саме 05 липня 2021 року, оскільки в ст.261 ЦК України серед іншого зазначено про початок строку перебігу коли особа могла дізнатися про порушення свого права. Оскільки інформація про перехід права власності на житлову квартиру є публічною інформацією, яка є у вільному доступі позивач міг довідатися про порушення свого права у будь-який час. Позивач, призначаючи субсидію, розпоряджається бюджетними коштами та, витрачаючи кошти бюджету, був зобов`язаний перевіряти отримувача субсидії кожного наступного року шляхом направлення запитів до відповідних установ, проте позивач знехтував своїм правом та призначав субсидію на наступний період без відповідної перевірки отримувача субсидії. Отже, якби позивач виконував покладені на нього обов`язок та здійснював би перевірку правомірності перерахування субсидії, то міг би довідатись про порушене право вже у 2018 році. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з таких підстав. Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі заяви від 13 липня 2016 року Управлінням соціального захисту населення Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради була призначена субсидія на період з липня 2016 року по квітень 2017 року, а потім перерахована в автоматичному режимі без її звернення на новий строк з травня 2017 року по квітень 2018 року, з травня 2018 року по вересень 2018 року, з жовтня 2018 року по квітень 2018 року, з жовтня 2019 року по квітень 2020 року, з травня 2020 року по квітень 2021 року, щомісяця. З 27 січня 2021 року Центральне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради є правонаступником Управління соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради. Механізм призначення та виплати житлової субсидії регламентує «Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива», затвердженого Постановою КМУ від 21 жовтня 1995 року №848. Пунктом 14 Положення №848 (у редакції від 01.05.2017 року) визначено, що після закінчення строку отримання субсидії структурні підрозділи з питань соціального захисту населення самостійно здійснюють розрахунок субсидії на наступний період для домогосподарств, які отримували субсидію у попередньому періоді. Для цього структурні підрозділи з питань соціального захисту населення збирають необхідну інформацію у порядку, передбаченому пунктом 13 цього Положення, без звернення громадян і протягом десяти днів після отримання зазначеної інформації приймають рішення про призначення (непризначення) субсидії та інформують про прийняте рішення громадян. За результатами перевірки правомірності призначення житлових субсидій у квітні 2021 року державними соціальними інспекторами було з`ясовано, що відповідача [PERSON] 13 червня 2017 року знято з реєстрації за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 05.08.2021 року №6542. Згідно абз.15 п.14 Положення №848 (в редакції від 01.05.2017 року) громадянин, якому призначено субсидію, зобов`язаний протягом місяця поінформувати структурний підрозділ з питань соціального захисту населення про зміну складу зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб (орендар - про осіб, які фактично проживають), їх соціального статусу, переліку отримуваних житлово-комунальних послуг, умов їх надання, підприємств - виробників/виконавців житлово-комунальних послуг, купівлю товарів або оплату послуг, передбачених підпунктом 5 пункту 5 цього Положення, шляхом подання відповідних документів. У разі зміни складу зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб подаються також нові заява і декларація. Відповідно до п.13 Положення №848 (в редакції від 01.05.2017 року) громадянин несе відповідальність за подані відомості про доходи, майно, що вплинули або могли вплинути на встановлення права на призначення житлової субсидії та на визначення її розміру. Відповідно до п. 125 Положення №848 (в редакції на день звернення до суду) у випадках, зазначених в абзацах четвертому, п`ятому пункту 119 цього Положення, на вимогу уповноваженого органу, який призначив житлову субсидію, сума надміру перерахованої (виплаченої) житлової субсидії повертається громадянином. Позивач в позовній заяві зазначає, що про факт зміни свого місця реєстрації [PERSON] не повідомила Управління, внаслідок чого, житлова субсидія, яка була їй призначена за період з липня 2017 року по квітень 2021 року у сумі 25 654 грн. 59 коп. підлягає поверненню на рахунок Управління. Відповідач в\~свою чергу\~з таким\~твердженням не\~згодна та\~зазначила в\~своєму відзиві\~та запереченнях,\~що не\~зобов`язана сповіщати\~Управління про\~факт відчуження\~житлової квартири,\~вказала,\~що позивач,\~призначаючи субсидію,\~розпоряджається бюджетними\~коштами та,\~витрачаючи кошти\~бюджету,\~був зобов`язаний\~перевіряти отримувача\~субсидії кожного\~наступного року\~шляхом направлення\~запитів до\~відповідних установ\~та,\~оскільки інформація\~про перехід\~права власності\~на житлову\~квартиру,\~є публічною\~інформацією,\~яка є\~у вільному\~доступі,\~позивач міг\~довідатися про\~порушення свого\~права у\~будь-який\~час,\~проте позивач\~знехтував своїм\~правом та\~призначав субсидію\~на наступний\~період без\~відповідної перевірки\~отримувача субсидії.\~Просила застосувати\~строк позовної\~давності,\~перебіг якого\~на думку\~відповідача почався\~з 2018\~року. Зазначає, що позивач звернувся до суду з позовною заявою 06.12.2022 року, а період стягнення значно перевищує строк позовної давності, а саме з липня 2017 року по січень 2021 року, тому просить застосувати строк позовної давності, враховуючи строк позовної давності сума стягнення повинна дорівнювати 8 054 грн. 65 коп. за період з грудня 2019 року до січня 2021 року. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду. Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача». Суд вважає, що позивачем, Центральним управлінням соціального захисту населення Дніпровської міської ради, доведено належним чином обґрунтованість вимог пред`явленого позову, а саме те, що відповідачка [PERSON] безпідставно отримала житлову субсидію в розмірі 25 654 грн. 59 коп. внаслідок невиконання нею своїх обов`язків, визначених у заявах, та всупереч вимог законодавства, в місячний строк не проінформувала структурний підрозділ з питань соціального захисту населення про зміну складу зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку). Так, вирішуючи питання застосування строку позовної давності до правовідносин з повернення надміру виплачених пенсійних виплат, Верховний Суд у постанові від 27 березня 2020 року у справі №757/38162/14 (провадження №К/9901/14570/18) виходив з того, що «Разом з тим, відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Суд вважає, що у даному випадку до спірних правовідносин можна застосувати вказаний правової висновок Верховного Суду. Як зазначено у пункті 125 Положення 848, у випадках, зазначених в абзацах четвертому, п`ятому пункту 119 цього Положення, на вимогу уповноваженого органу, який призначив житлову субсидію, сума надміру перерахованої (виплаченої) житлової субсидії повертається громадянином. Пунктом 127 Положення 848 передбачено, що у разі відмови громадянина добровільно повернути суму надміру перерахованої (виплаченої) житлової субсидії питання про її примусове стягнення вирішується у судовому порядку. Таким чином, надміру виплачені відповідачу суми виплати державної субсидії не є майновою шкодою в розумінні Цивільного кодексу України, порядок повернення таких коштів передбачено Постановою Кабінету Міністрів України «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» №848 від 21 жовтня 1995 року, а тому положення Цивільного кодексу України щодо строку позовної давності до спірних правовідносин застосуванню не підлягають». У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17 (провадження №14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». У статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Згідно із частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15 (провадження №14-445цс18) зроблено наступний правовий висновок: «Велика Палата Верховного Суду вважає, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум». Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»). В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)». Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини») Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та

Outcome: approved