Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованим 27 листопада 2003 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Личаківського районного управління юстиції м.Львова, актовий запис 350. Позов мотивує тим, що у шлюбі у них народились 3 дітей, а саме, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя у них не склалось, через різні погляди на життя. Шлюбні відносини припинені, не проживають разом з 29 серпня 2022 року, не спілкуються, спроб для примирення не робили. Більшість вільного часу чоловік приділяв власним інтересам. Вважає, що можливості зберегти сім`ю немає, подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам дітей, порушується її право на повагу до неї, її індивідуальності, звичок та переконань. Шлюб існує формально. Жодних подружніх відносин не підтримують. Крім того, просить стягнути судові витрати та витрати, пов`язані з правничою допомогою у розмірі 4400 грн. Просить позов задоволити. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили такий задоволити. [PERSON] пояснила, що проживають з чоловіком окремо з серпня 2022 року через постійні конфлікти, зокрема, частою причиною таких ставали настанови її свекрухи, яка втручалась своїми порадами до їхнього спільного життя. Жодних спроб примирення чоловік не робив протягом значного часу, подружніх стосунків не підтримують, жодного господарства не ведуть спільно, кожен з них існує окремо одне від одного, тому збереження шлюбу не вважає за можливе, оскільки такий існує формально. З часу, що надав суд на примирення, жодних спроб для такого не було зроблено. Тому просять позов задоволити. Відповідач в судовому засіданні 13 квітня 2022 року позов не визнав, з підстав, що у них є троє спільних дітей, заради яких необхідно зберегти шлюб. Не заперечив, що шлюб існує формально і підтвердив, що дійсно проживають окремо з позивачем з серпня 2022 року, жодних спроб на примирення і повернення дружини до квартири спільного проживання не робив. Вважає, що наявність трьох спільних дітей є підставою залишатися у формальному шлюбі. В судових дебатах просив надати строк на примирення. Крім того, [PERSON] подав відзив на позовну заяву (а.с.23-24). В судове засідання, призначене на 23 травня 2023 року відповідач не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоч про розгляд справи був повідомлений судом належно та вчасно. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду об`єктивно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07 липня 1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. Рішенням Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.14) наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого щодо них судового провадження. Оскільки відповідачу було відомо про наявність судової справи і такий був повідомлений належно та вчасно про її розгляд, позивач та її представник не заперечили про можливість продовження розгляду справи у відсутності [PERSON] , суд вважажє за доцільне завершувати розгляд справи у відсутності відповідача. Позицію і відношення до позову відповідача судом було з`ясовано в судовому засіданні 13 квітня 2023 року, яке відбувалося з його участю. 29 березня 2023 року ухвалою суду дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено до судового розгляду на 13 квітня 2023 року. Ухвалою суду від 13 квітня 2023 року зупинено провадження у справі та надано сторонам строк на примирення терміном 1 місяць. Ухвалою суду від 15 травня 2023 року відновлено провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Згідно ч.1 ст.112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Як вбачається з свідоцтва про шлюб [NUMBER] , виданого 27 листопада 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Личаківського управління юстиції м.Львова сторони одружились 27 листопада 2003 року, актовий запис 350 (а.с.8). У шлюбі у сторін народились троє дітей, а саме, 28 травня 2005 року [PERSON] (а.с.9)., 05 вересня 2008 року [PERSON] (а.с.10), 26 листопада 2016 року [PERSON] (а.с.11), про що свідчать копії свідоцтв про народження дітей, які містяться в матеріалах справи. Відповідно до обставин, викладених у позовній заяві, причиною розірвання шлюбу є небажання сторін будувати у подальшому сімейні стосунки через різні погляди на життя та відношення до інституту сім`ї, внаслідок яких втрачено почуття любові, поваги у подружжя, припинено подружні стосунки з серпня 2022 року, не ведеться спільне господарство, шлюб існує формально. Заперечення відповідача про задоволення позову і розірвання шлюбу суд до уваги не приймає, оскільки жодних кроків на зустріч до збереження сімейних цінностей, сім`ї сторони не вчинили, зокрема у відповідача наявне бажання формального існування шлюбу, однак жодних спроб до збереження такого останнім не вчинено. Регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Положення ст.24 СК України визначають, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Зокрема, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» від 12 червня 2014 року наголошено на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. Частина перша ст.8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «Приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року, заява N 44647/98). Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, позивачк наполягає на розірванні шлюбу, тому шлюб між сторонами необхідно розірвати, оскільки такий носить виключно формальний характер. Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. Щодо витрат на професійну правову допомогу, суд приходить до наступного висновку. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц). Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Подібні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19, від 02 вересня 2020 року у справі №329/766/18. Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Зазначене узгоджується з правовим висновком, наведеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі №329/766/18 (провадження №61-6627св20). Згідно положень додаткової постанови Верхового Суду від 30 вересня 2020 року у справі №201/14495/16-ц суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved