Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

Представник позивача Ляр Д.Ю., в інтересах позивача Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК, засобами поштового зв`язку звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , у якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача: - заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 27 жовтня 2015 року в розмірі 63 472 грн 14 коп. станом на 04 січня 2023 року; - судові витрати по оплаті судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, у розмірі 2 684 грн 00 коп. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву № б/н від 27 жовтня 2015 року. Поставивши свій підпис у заяві, відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом із «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають між нею та банком Договір про надання банківських послуг. Умови кредитного договору відповідач належним чином не виконувала, у зв`язку з чим допустила утворення заборгованості, яка станом на 04 січня 2023 року складає 63 472 грн 14 коп., з яких: 51\~666 грн 94 коп. заборгованість кредитом; 11 805 грн 20 коп. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 0 грн 00 коп. заборгованість за комісією; 0 грн 00 коп. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Заходи досудового врегулювання спору позивачем не проводились, оскільки законом не встановлена їх обов`язковість для спірних правовідносин. Ухвалою \~ судді\~ \~Черкаського \~ районного\~ \~суду \~ Черкаської\~ області\~ Миколаєнко\~ Т.А.\~ від\~24\~квітня 2023\~року відкрито\~провадження у\~справі;\~вирішено проводити\~її розгляд\~в порядку\~спрощеного позовного\~провадження без\~повідомлення (виклику)\~сторін 23\~травня 2023\~року;\~запропоновано відповідачу\~протягом п`ятнадцяти\~днів із\~дня вручення\~даної ухвали\~подати відзив\~на позовну\~заяву; встановлено позивачу триденний термін з дня отримання відзиву на позовну заяву для подання до суду відповіді на відзив, а\~відповідачу \~триденний термін\~з дня\~отримання відповіді\~на відзив\~для подання\~заперечень щодо\~наведених позивачем\~у відповіді\~на відзив\~пояснень,\~міркувань та\~аргументів /а.с. 101-104/. Одночасно сторонам\~було роз`яснено,\~що відповідно\~до частини\~п`ятої статті\~279\~Цивільного процесуального\~кодексу України\~(далі\~ ЦПК\~України)\~за клопотанням\~однієї із\~сторін або\~з власної\~ініціативи суду\~розгляд справи\~проводиться в\~судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, та зазначено строки подання такого клопотання. Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду справи. Зокрема, відповідача було повідомлено про вказаний позов шляхом направлення копії позовної заяви разом з додатками та ухвалою суду за місцем її реєстрації /а.с. 110/. Також, про відкриття провадження та можливість отримання копій процесуальних документів і позовної заяви з додатками відповідача було додатково повідомлено через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України /а.с. 106/. Окрім того, представник відповідача за довіреністю Трунін Д.Ю. 04 травня 2023 року ознайомився з матеріалами даної цивільної справи у приміщенні суду, про що в матеріалах справи наявна відповідна розписка /а.с. 107/. 18 травня 2023 року, у межах строку, встановленого судом, відповідачем [PERSON] через канцелярію суду подано відзив на позов, разом з доказом направлення його копії позивачу, у якому вона просить суд повністю відмовити АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у задоволенні заявлених позовних вимог /а.с. 111-118/. В обґрунтування своєї позиції вказує, що в позовній заяві позивач не довів належними, допустимими, достовірними й достатніми доказами, що відповідач при складанні Анкети-заяви ознайомилася із Правилами надання банківських послуг, оскільки вони містяться на сайті www.privatbank.ua, а також не відомо, на яких умовах та з якими відсотками і штрафними санкціями погодилася відповідач під час підписання Анкети-зави. Таким чином, відповідач стверджує, що позивач не надав жодного доказу, який би підтверджував, що між банком та відповідачем було укладено кредитний договір. При цьому, відповідач зауважує, що позивачем не доведено повноваження особи, якою підписано Анкету-заяву з боку банку. Також,\~відповідач зазначає,\~що в\~Анкеті-заяві\~відсутнє прохання\~про встановлення\~будь-якого\~кредитного ліміту,\~видачу кредитної\~або дебітові\~картки,\~відсутня інформація\~про відкриття\~рахунку,\~відсутній номер\~рахунку. Жодної інформації, чи скористалася відповідач послугами банку, в Анкеті-заяві не відображено. Разом з тим, відповідач наголошує, що в доданих позивачем додатках до позовної заяви відсутні докази ознайомлення відповідача з Умовами публічного договору та надання відповідачу копій цих документів. Також, вказує, що не надані докази отримання відповідачем графіків платежів та розрахунку сукупної вартості кредиту, відкриття банківського рахунку в рамках виконання кредитного договору, відсутні докази надання відповідачу електронного платіжного засобу у вигляді картки, не надано належних первинних фінансових документів про отримання та повернення нібито кредитних коштів. Окрім того, відповідач стверджує, що наданий позивачем документ під назвою «Розрахунок заборгованості» є таблицею нарахувань невідомого походження, а, відтак, не може вважатися належним, допустимим і достовірним доказом ні руху коштів по картковому рахунку, ні розрахунком суми боргу, ні існування самого боргу. Жодна із сум, зазначених в Розрахунку заборгованості за договором, відповідачем не підтверджується. Щодо вимог позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту за начебто укладеним кредитним договором б/н від 27 жовтня 2015 року, відповідач зазначає, що банком у своєму розрахунку за рахунок кредиту було погашено відсотки на суми, визначені в 4 (четвертій) колонці наданого позивачем розрахунку, а тому, на її переконання, даний розрахунок не може вважатись обґрунтованим з тих підстав, що він не містить обчислення, порядок нарахування суми тіла кредиту, оскільки позивачем у тіло кредиту включалися відсотки, погашені за рахунок кредиту. За розрахунком відповідача, банком було самостійно нараховано та списано за рахунок тіла кредиту (тобто включено до тіла кредиту) 16\~396 грн 71 коп., на які також повторно було нараховано відсотки і включено до загальної суми заборгованості за тілом кредиту. Отже, відповідач вважає, що банком у своєму розрахунку було безпідставно збільшено тіло кредиту, на яке, знову ж таки, були нараховані відсотки, пеня та інші платежі. Також, відповідач зауважує, що відповідно до наданого позивачем розрахунку вона сплатила на користь банку 185\~015 грн 44 коп. Відтак, враховуючи, що позивачем у позові зазначено про те, що кредитний ліміт було встановлено у розмірі 50\~000 грн, то, навіть якщо припустити, що вона отримала від позивача кредитні кошти у сумі 17\~000 грн, їх повернуто банку із значною переплатою. Правом на подачу відповіді на відзив позивач не скористався. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від будь-якої зі сторін до суду не надійшло, а відтак, відповідно до вимог частини п`ятої статті 279 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. З клопотаннями про відкладення розгляду справи учасники справи не звертались. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що 27 жовтня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та [PERSON] укладено кредитний договір шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно з умовами якого було відкрито картковий рахунок з встановленим кредитним лімітом. Як вбачається із вищевказаної Анкети-заяви, остання містить анкетні дані [PERSON] , підпис позичальника та датована 27 жовтня 2015 року. Крім того, у ній вказано, що відповідач погоджується з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між нею та банком Договір про надання банківських послуг, а також те, що вона ознайомилася з Договором про надання банківських послуг до його укладення і погодилася з його умовами, примірник Договору про надання банківських послуг згодна отримати шляхом самостійного роздрукування із офіційного сайту банку, зобов`язалася виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг і регулярно самостійно ознайомлюватися з їхнім змістом на сайті Банку. Інших відомостей, зокрема, щодо бажаного типу картки, розміру кредитного ліміту, відсотків за користування кредитними коштами, розміру пені та штрафних санкцій за несвоєчасне погашення кредиту, строку дії картки і строку повернення кредиту (користування ним), Анкета-заява не містить /а.с. 14/. До кредитного договору, крім Анкети-заяви позичальника, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» додав копію Довідки про видані картки; копію Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] ; копію Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та копію Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг у редакції, що діяла на момент підписання заяви; розрахунок заборгованості; копію виписки за договором № б/н за період 01.08.2015 06.01.2023, на ім`я відповідача; копію паспорту відповідача. Як вбачається з копії Довідки про надані кредитні картки, відповідач отримала 2 кредитні картки «Універсальна», остання з яких № [NUMBER] від 06 серпня 2019 року, зі строком дії до 05/23 /а.с. 13/. Відповідачем [PERSON] використовувалися вищевказані картки, за допомогою яких відбувалося зняття коштів та їх повернення, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором № б/н від 27 жовтня 2015 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , а також копією виписки по рахунку останньої /а.с. 5-11,75-88/. З копії Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] , вбачається, що 16.11.2017, 11.10.2020, 14.04.2021 та 26.12.2022 відбувалася зміна кредитного ліміту /а.с. 12/. Спір виник внаслідок порушення відповідачем зобов`язань у частині повернення кредитних коштів і наявності/відсутності підстав для стягнення заявленої АТ КБ "ПРИВАТБАНК" заборгованості за кредитом. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 04 січня 2023 року становить 63 472 грн 14 коп., з яких: 51 666 грн 94 коп. заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 0 грн 00 коп. заборгованість за поточним тілом кредиту, 51 666 грн 94 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0 грн 00 коп. заборгованість за нарахованими відсотками; 11 805 грн 20 коп. заборгованість за простроченими відсотками; 0 грн 00 коп. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0 грн 00 коп. нарахована пеня; 0 грн. 00 коп. нарахована комісія /а.с. 5-11/. Рішенням Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», який є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «ПриватБанк». Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором, сторонами якого є суб`єкт господарювання та фізична особа. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України унормовано, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони - тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі на стадії прийняття умов такого договору в цілому. Проте не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник. У ситуації, коли є сумніви у тому, чи прийняті та які саме умови прийнято споживачем - позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому. Конструкція договору приєднання, викладена у частині першій статті 634 ЦК України, полягає не у тому, що споживач зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни тощо. Проте сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком. Відтак, у законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові його повної вартості, а саме: заборгованість за тілом кредиту (сума, яку фактично отримала в борг позичальник) та заборгованість за простроченими відсотками. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення із [PERSON] на користь позивача заборгованості за відсотками за користування кредитом, суд вважає необхідним зазначити наступне. Як уже наголошувалося, у Анкеті-заяві від 27 жовтня 2015 року /а.с. 14/, на яку посилається банк у позовній заяві, що підписана позичальником, відсутні відомості про бажаний тип картки, строк її дії та строк повернення кредиту (користування ним). У наведеній заяві, підписаній сторонами, також відсутні умови договору про розмір відсотків, що нараховуються за користування кредитними коштами, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі її розмір і порядок нарахування, позивач, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 27 жовтня 2015 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору. Водночас, додані до позовної заяви копії Умов та Правил надання банківських послуг і Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містять підпису позичальника. Відтак, суд констатує, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови кредитування розуміла відповідач, була ознайомлена і погодилася з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, доданих банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. У постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети. У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду також указала на мінливість Правил надання банківських послуг ПриватБанку, тому їх не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, наведеній у постанові у справі № 753/6301/18 (провадження № 61-15657св19) від 15 липня 2020 року. Разом з тим, суд зауважує, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) та не спростовано позивачем при розгляді даної справи. З огляду на вищевикладене, відсутні підстави\~вважати,\~що сторони\~обумовили у\~письмовому вигляді\~сплату відсотків\~за користування\~кредитними коштами,\~у зв`язку\~з чим\~позовні вимоги\~про стягнення\~з відповідача\~на користь\~позивача заборгованості\~за простроченими\~відсотками у\~сумі 11\~805\~грн 20\~коп.\~є необґрунтованими\~та не\~підлягають задоволенню. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст. 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача тіла кредиту, суд виходить з наступного. За загальним правилом тіло кредиту це та сума коштів, яку позичальник отримав від банку. У цю суму не входять відсотки за кредитом, комісійні, пеня і штрафи через прострочення, витрати на оформлення паперів за кредитом, страховка тощо. На відміну від кредитних договорів, за якими загальний розмір кредиту надається відразу (одноразово), в договорі про надання споживчого кредиту у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку (за яким позичальник має можливість використовувати ліміт частинами з правом подальшого використання вільного залишку ліміту, а у разі повного повернення коштів до закінчення строку кредитування повторно отримати кредит (зняти кошти) або його частину в межах ліміту), розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені, а тому сукупна сума всієї заборгованості за тілом кредиту може включати в себе заборгованість за частиною кредиту, строк сплати якої не закінчився (поточне тіло кредиту), та/або заборгованість за частиною кредиту, яка не була повернута в обумовлений термін (прострочене тіло кредиту). У відповідності до наданого позивачем розрахунку, розмір заборгованості відповідача за тілом кредиту становить 51\~666 грн 94 коп. Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з указаними положенням закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічну норму містив п. 5.6. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254, що було чинним на момент виникнення спірних правовідносин. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц. Таким чином, виписка по картковому рахунку, що наявна в матеріалах справи, може бути належним доказом заборгованості відповідача за тілом кредиту та повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. З наданої банком копії Виписки за договором № б/н за період з 01.08.2015 до 06.01.2023 /а.с. 75-88/ вбачається, що [PERSON] користувалася кредитними картками, починаючи з 27 жовтня 2015 року. При досліджені вказаної копії Виписки судом встановлено, що за період з 27 жовтня 2015 року до 01 січня 2023 року відповідачем використано кредитні кошти на суму 368 402,46 грн, а повернуто (погашено) 336 265,98 грн. Отже, грошові кошти, які були сплачені відповідачем на погашення заборгованості, неправомірно відносилися на погашення протиправно нарахованих відсотків. Таким чином, сума заборгованості відповідача перед позивачем за неповернутими коштами становить 32 136 грн 48 коп. (368 402,46 336 265,98 = 32 136,48). Посилання відповідача у відзиві на те, що жодна із сум, зазначених у розрахунку заборгованості за договором, не підтверджується, суд не приймає до уваги, оскільки банк надав детальну виписку по рахунку відповідача, яка, як уже зазначалося, є належним доказом щодо заборгованості відповідача. Щодо доводів відповідача про те, що позивачем не доведено повноваження особи, якою підписано Анкету-заяву від 27 жовтня 2015 року, то вони не заслуговують на увагу, оскільки кредит надавався ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачем цей факт не заперечується. Відтак,\~судом встановлено,\~що відповідач\~свої зобов`язання\~з повернення\~заборгованості за\~грошовими коштами\~виконала не\~у повному\~обсязі,\~у зв`язку\~із чим\~станом на\~04\~січня 2023\~року утворилася заборгованість в розмірі 32 136 грн 48 коп. Отже, суд \~дійшов \~висновку \~про \~необхідність \~часткового \~задоволення \~позовних \~вимог АТ\~КБ «ПРИВАТБАНК»\~та стягнення\~із [PERSON] \~на користь\~банку суми\~непогашеного тіла\~кредиту \~по \~договору \~№ \~б/н\~ про\~ надання\~ банківських\~ послуг\~ від\~ 27\~ жовтня\~ 2015\~ року\~ в розмірі 32 136 грн 48 коп. Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року, § 58). Інші аргументи та доводи сторін специфічними, доречними, важливими та суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і не здатні вплинути на рішення суду. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з частковим задоволенням позову (50,63 %), до перерозподілу належать документально підтверджені судові витрати позивача зі сплати судового збору. Відтак, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1 358 грн 91 коп., пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене та

Outcome: partial