Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

І. Короткий виклад обставин справи: Громадянка [PERSON] (надалі Позивачка) звернулась в суд з позовними вимогами до [PERSON] (надалі Відповідача) про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 10 000 (десяти тисяч) гривень (по 5\~000 грн. на кожну дитину), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування позовних вимог, покликається на те, що з відповідачем [PERSON] перебуває у шлюбі, який зареєстровано виконавчим комітетом Підлісківської сільської ради Мостиського району Львівської області за актовим записом №01. Стверджує, що на даний час фактичні шлюбні відносини з відповідачем припинені, тому звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу. Зазначає, що за час подружнього життя, у них з відповідачем народилося двоє дітей сини [PERSON] та [PERSON] , однак відповідач [PERSON] , ухиляється від утримання дітей, матеріальної допомоги добровільно не надає, інших осіб на утриманні немає, працездатний, працює бетонярем у будівельній фірмі ПЕКА «Лего» в м.Львові, розмір його доходу складає 30\~000 грн. щомісячно, тому має можливість сплачувати аліменти на утримання дітей у визначеною нею (позивачкою) розмірі. ІІ. Позиція учасників процесу: В судове засідання, призначене на 24.05.2023 року позивачка не з`явилася, однак подала заяву, згідно якої просить розгляд справи здійснювати у її відсутності та не заперечує проти заочного розгляду справи. На попередніх судових засіданнях, позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила суд їх задоволити, оскільки інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків відповідач немає, утримань за виконавчими документами з нього не здійснюються, а дохід [PERSON] дозволяє сплачувати аліменти на утримання дітей у вказаній нею сумі. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи, що підтверджується матеріалами справи, зокрема рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень № 8130002598620, №8130002574306 та №8130002571617. Відзив від відповідача [PERSON] , на адресу суду не надходив. Суд доходить висновку про належне вжиття всіх заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд даної справи, будь яких повідомлень про зміну адреси відповідач суду не подавав, а відтак, суд, у відповідності до вимог п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8, ч. 11, ч. 12 ст. 128 ЦПК України вважає відповідача належним чином повідомленим про дату, час, місце та порядок судового розгляду зазначеної справи. ІІІ. Процесуальні дії у справі 13.03.2023 року судом постановлено ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження та призначено розгляд даної цивільної справи. Заслухавши пояснення позивачки та дослідивши надані документи і матеріали, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. ІV. Обставини справи, встановлені судом: Сторони з 22 січня 2010 року перебувають у шлюбі, який зареєстровано у виконавчому комітеті Підлісківської сільської ради Мостиського району Львівської області за актовим записом №01. Від даного шлюбу в сторін народилося двоє дітей: сини [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У зв`язку із припиненням фактичних шлюбних відносин з відповідачем позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу. Як встановлено судом, згоди щодо утримання малолітніх синів [PERSON] та [PERSON] між батьками (сторонами у справі) не досягнуто. Судом встановлено, що позивачка є працездатною, інших осіб на утриманні не має, однак її доходів не вистачає для належного утримання синів, оскільки несе витрати пов`язані з організацією належного рівня побутових умов дітям, а також витрати на освітньо-виховний розвиток синів та витрати на їх лікування у разі необхідності. Відповідач має задовільний стан здоров`я, є працездатним, інших осіб на утриманні не має, має можливість працювати та отримувати дохід, однак добровільно не надає кошти на утримання синів, не піклується про їх матеріальне забезпечення. Доказів, які б підтверджували, що відповідачу встановлена група інвалідності і такий не може працювати матеріали справи не містять та такі стороною відповідача не долучалися в судовому засіданні. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про шлюб сторін серії [NUMBER] ; копіями свідоцтва про народження дітей [PERSON] , та [PERSON] , серій [NUMBER] та №408817; копією паспорта позивачки та іншими матеріалами справи. V. Застосоване судом законодавство: Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у вигляді, визначеному законом ( стаття 4 ЦПК України ). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( стаття 2 ЦПК України ). Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовим правом на доступ до суду, передбаченим статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , для цілого виконання якого рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (рішення від 20 липня 2004 року у справі "Шмалько проти України"). Відсутність гарантії виконання судового рішення в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , якою передбачені гарантії наданим сторонам - справедливий, відкритий і швидкий розгляд. Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалені судом іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини 3 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішення суду. - відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (статті 12 і 81); - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13); - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82); - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76); - належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77); - жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89). Міжнародне законодавство регламентує, що: Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, маються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої-другої статті 27 Конвенції держави визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, не несуть основної відповідальності за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, деяких для розвитку дитини. Сімейним кодексом України встановлено, що: Частинами 7 та 8 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Змістом статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до частин 1 та 2 статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 3 статті 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Положеннями статті 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: - стан здоров`я та матеріальне становище дитини; - стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; - наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; - наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; - доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; - інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтями 183 та 184 СК України передбачено способи стягнення аліментів: у частці від заробітку або у твердій грошовій сумі та підстави стягнення аліментів одним із таких способів. Стаття 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Національне законодавство регламентує, що: Відповідно до частин 2 та 3 статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття; сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. В силу статей 8 і 12 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, не несуть відповідальності за створення умов, які є для загального розвитку дитини, відповідно до законів України. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" встановлений законом розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років становить 2833 гривні. Таким чином, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину є встановленою Законом гарантією для забезпечення інтересів дитини. При цьому законодавство не містить вимоги визначення точного розміру аліментів як половини відповідного розміру прожиткового мінімуму на дитину, відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв`язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо. VІ. Висновки суду: Судом враховано матеріальне становище та стан здоров`я сторін, а також стан здоров`я дітей та ту обставину, що позивачка несе витрати по утриманню синів [PERSON] та [PERSON] , забезпечує їх лікуванням в разі потреби, займається їх вихованням, що потребує не тільки матеріальних витрат, а й значних моральних зусиль, а відповідач ухиляється від утримання дітей. Окрім цього, судом враховано необхідний та розумний обсяг матеріальних витрат на утримання дітей, що буде забезпечувати їх нормальний розвиток, розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку та інші обставини, що мають істотне значення, а також рівність обов`язку матері та батька по утриманню дітей. Згідно до ст. 184 СК України, суд погоджується зі способом визначення аліментів у твердій грошовій сумі, обраним позивачкою. Водночас, жодних доказів на підтвердження дійсного матеріального становища відповідача, а також його високооплачуваної роботи та розміру доходу, на які посилається позивачка у змісті позовної заяви, матеріали справи не містять та такі не долучалися позивачкою в судовому засіданні. При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до положень\~ст. 84 ЦПК України\~учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Тобто позивачка вправі подати клопотання про витребування доказів з дотриманням вимог, встановлених\~ст. 84 ЦПК України,\~зокрема зазначити\~про вжиті\~особою,\~яка подає\~клопотання,\~заходи для\~отримання цього\~доказу самостійно,\~докази вжиття\~таких заходів\~та (або)\~причини неможливості\~самостійного отримання\~цього доказу\~та надати\~відмову у\~наданні необхідних\~доказів. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначених у частинах другій та третій ст. 83 ЦПК України. Так, позивачкою [PERSON] , не заявлялося в процесі розгляду справи клопотання про витребування доказів (довідки з місця праці відповідача про розмір його доходів, тощо), а згідно ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. Жодних інших документів на підтвердження дійсного матеріального становища відповідача та необхідності стягнення аліментів у визначеному позивачкою розмірі (10 000 грн.), а також доказів того, що матеріальне становище відповідача дозволяє сплачувати аліменти на утримання дітей саме у такому розмірі, позивачкою не додано та в судовому засіданні не здобуто. Таким чином, на переконання суду, позивачка, всупереч ст. 81 ЦПК України, в процесі розгляду справи не довела можливість сплачувати відповідачем аліменти в розмірі 10\~000 грн. (по 5000 грн. на кожну дитину) щомісячно. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Беручи до уваги усі наведені обставини, працездатність відповідача, прожитковий мінімум для дітей відповідного віку,

Outcome: partial