Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

У березні 2023 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Регіональної філії міста Києва та Київської області Державного підприємства «Національні інформаційні системи» про зобов`язання вчинити дії. У своїй позовній заяві просила суд зобов`язати регіональну філію міста Києва та Київської області державного підприємства "Національні інформаційні системи" вилучити запис №29638019 від 19.01.2022 про обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна на транспортний засіб: автомобіль MERCEDES BENZ GLC200D, д.н.з. [NUMBER] , VIN [NUMBER] . Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що у кримінальному провадженні №42020000000000360 від 28.02.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.364 ч.5 ст. 191. ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 366 ч. 4 ст. 190 ч. 1 ст. 209 КК України притягується до кримінальної відповідальності директор ТОВ «Геліос Інвест Груп» [PERSON] . Відповідно до ухвали Печерського районного суду м.Києва від 13.12.2021 у справі №757/66117/21-к було задоволено клопотання про надання дозволу на обшук транспортного засобу MERCEDES BENZ GLC200D, д.н.з. [NUMBER] , VIN [NUMBER] , який на праві власності належить [PERSON] . Надалі, ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі №757/334/22-к від 13.01.2022 було задоволено клопотання про накладання арешту на майно у кримінальному провадженні №42020000000000360 від 28.02.2020, а саме на транспортний засіб MERCEDES BENZ GLC200D, д.н.з. [NUMBER] , VIN [NUMBER] . 21.07.2022 ухвалою судді Вищого антикорупційного суду України у справі №991/2326/22 було скасовано арешт транспортного засобу MERCEDES BENZ GLC200D, д.н.з. [NUMBER] , VIN [NUMBER] , що належить [PERSON] . Вважаючи, що запис №29638019 від 19.01.2022 про обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна підлягає вилученню, позивач звернувся з цим позовом до суду. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2020 року матеріали позову було передано до Шевченківського районного суду м. Києва для розгляду справи за підсудністю. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 березня 2023 року матеріали позовної заяви було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 березня 2023 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2023 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2023 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. Представник позивачки - адвокат Лісконог Г.М. в судовому засіданні просив суд позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання явку представника не забезпечили, повідомлялися судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Досліджуючи матеріали справи, судом було встановлено наступне. Судом встановлено, що у кримінальному провадженні №42020000000000360 від 28.02.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.364 ч.5 ст. 191. ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 366 ч. 4 ст. 190 ч. 1 ст. 209 КК України притягується до кримінальної відповідальності директор ТОВ «Геліос Інвест Груп» [PERSON] . Відповідно до ухвали Печерського районного суду м.Києва від 13.12.2021 у справі №757/66117/21-к було задоволено клопотання слідчого в ОВС ГСУ НП України Лютого А.Б. про надання дозволу на обшук транспортного засобу MERCEDES BENZ GLC200D, д.н.з. [NUMBER] , VIN [NUMBER] , який на праві власності належить [PERSON] , яка є донькою [PERSON] . На підставі цієї ухвали 24 грудня 2021 року співробітники Національної поліції України провели обшук транспортного засобу MERCEDES BENZ GLC200D, д.н.з. [NUMBER] , VIN [NUMBER] та здійснили його вилучення. Надалі, ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі №757/334/22-к від 13.01.2022 було задоволено клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора Сорокіна Є.М. про накладання арешту на майно у кримінальному провадженні №42020000000000360 від 28.02.2020, а саме на транспортний засіб MERCEDES BENZ GLC200D, д.н.з. [NUMBER] , VIN [NUMBER] . 19.01.2022 за клопотанням старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України Лютого А.Б., на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва у справі №757/334/22-к від 13.01.2022 філією ДП "Національні інформаційні системи" міста Києва та Київської області було зареєстровано публічне обтяження - арешт майна за №29638019 у кримінальному провадженні №42020000000000360 від 28.02.2020, а саме на транспортний засіб: автомобіль MERCEDES BENZ GLC200D, д.н.з. [NUMBER] , VIN [NUMBER] , що належить [PERSON] . З витягів про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна вбачається, що обтяжувачем, на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва у справі №757/334/22-к від 13.01.2022, є старший слідчий в ОВС ГСУ НП України Лютий А.Б., згідно клопотання якого зареєстроване публічне обтяження - арешт рухомого майна (MERCEDES BENZ GLC200D, д.н.з. [NUMBER] , VIN [NUMBER] ). У подальшому, 25.04.2022 кримінальне провадження № 42020000000000360 від старшого слідчого ГСУ НП України Лютого А.Б. було передано для провадження досудового розслідування детективу НАБУ України Поминальному Я.М. 21.07.2022 ухвалою судді Вищого антикорупційного суду України у справі №991/2326/22 було скасовано арешт транспортного засобу MERCEDES BENZ GLC200D, д.н.з. [NUMBER] , VIN [NUMBER] , що належить [PERSON] , накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва у справі №757/334/22-к від 13.01.2022 та ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31.12.2021 у справі №757/68611/21-к. 12.12.2022 детектив НАБУ України Поминальний Я.М., у якого знаходиться кримінальне провадження №42020000000000360, звернувся з листом вих. № 0432-191/24887 до директора ДП "Національні інформаційні системи" про внесення відповідних відомостей до державного реєстру обтяжень - рухомого майна щодо скасування запису про публічне обтяження - арешту рухомого майна № 29638019 від 19.01.2022 на підставі вище зазначеної ухвали судді Вищого антикорупційного суду України Дубас В.М. від 21.07.2022 у справі №991/2326/22 про скасування арешту транспортного засобу. На запит детективу НАБУ України Поминального Я.М. ДП "Національні інформаційні системи" відповіді не надало. 18.01.2023 детектив НАБУ України Поминальний Я.М., повторно звернувся з листом вих. № 0432-142/1780 до директора ДП "Національні інформаційні системи" про внесення відповідних відомостей до державного реєстру обтяжень рухомого майна щодо скасування запису про публічне обтяження - арешту рухомого майна № 29638019 від 19.01.2022, але ДП "Національні інформаційні системи" знову не надало жодної відповіді. 26.12.2022 та 02.02.2023 через скриньку для заяв ДП НАІС, адвокатом було направлено запити до регіональної філії міста Києва та Київської області державного підприємства "Національні інформаційні системи" про вилучення запису №29638019 від 19.01.2022 про обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна на транспортний засіб: автомобіль MERCEDES BENZ GLC200D, д.н.з. [NUMBER] , VIN [NUMBER] . Листом від 30.12.2022 №4284/19.2-16, ДП "Національні інформаційні системи" повідомило про те, що до повноважень ДП «НАІС» не належить надання рекомендацій щодо дій правоохоронних органів яких вони не можуть спонукати до вилучення обтяжень з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, та відмовило у знятті арешту з транспортного засобу. Також, 23.12. 2022, 30.12.2022, 09.01.2023 представником позивача скеровано листи до ГСУ НП України про необхідність виконання умови постанови КМУ №830. Після низки вказаних запитів від ГСУ НП України надійшли відповіді від 05.01.2023 №24/Л-4179/вс та від 09.01.2023 №24/Л-9 аз/вс про те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №42020000000000360 здійснюється детективами НАБУ, слідчі ГСУ НП України не наділені повноваженнями вчиняти будь, які дії в рамках зазначеного кримінального провадження, в тому числі вчиняти дії щодо змін у відомостях про обтяження вилученого майна в реєстрі обтяжень рухомого майна». Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Суд зауважує, що право власності має фундаментальним характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахування принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України). Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України закріплено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд зазначає, що порядок внесення до Державного реєстру обтяжень рухомого майна відомостей про виникнення, зміну та припинення обтяжень регламентується Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», Порядком ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2004 року № 830, Інструкцією про порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заповнення заяв, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 29.07.2004 року № 73/5, наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2006 року № 57/5 «Про визначення реєстраторів Державного реєстру обтяжень рухомого майна». Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна (ст. 1). Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна. За положеннями ст. 4 цього Закону, обтяження поділяються на публічні (виникають на підставі закону або рішення суду) та приватні (забезпечувальні та інші договірні). Згідно ст. 11 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом. Статтею 43 цього Закону передбачено підстави для внесення записів до Державного реєстру. Так, реєстрація обтяжень здійснюється на підставі заяви обтяжувача, в якій зазначаються: відомості про обтяжувача та боржника; посилання на підставу виникнення обтяження та його зміст; для забезпечувальних обтяжень також зазначаються розмір та строк виконання вимоги обтяжувала; опис рухомого майна, що є предметом обтяження, достатній для його ідентифікації; відомості про заборону чи обмеження права боржника відчужувати предмет обтяження. Держатель або реєстратор Державного реєстру вносить запис до Державного реєстру про відомості, що містяться в заяві обтяжувача. Запису присвоюється реєстраційний номер. Відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України чи індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Записи щодо обтяжень, які втратили свою чинність, підлягають вилученню з Державного реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження. Згідно ч. 7 ст. 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», держателю та реєстраторам Держаного реєстру забороняється вимагати від обтяжувача подання додаткових документів чи інформації, а також перевіряти достовірність і обґрунтованість відомостей, що містяться в заяві. Обтяжувач несе відповідальність згідно із законом за достовірність відомостей, що містяться в заяві. Відповідно до п. 2 Інструкції про порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заповнення заяв, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29.07.2004 року № 73/5, внесення до Державного реєстру відомостей про обтяження рухомого майна здійснюється реєстратором на підставі «Заяви про реєстрацію обтяження рухомого майна». Запис про обтяження рухомого майна вноситься до Державного реєстру в день прийняття заяви. Моментом реєстрації обтяження рухомого майна є дата та час унесення відповідного запису до Державного реєстру, що подається в паперовій або електронній формі. Про внесення запису до Державного реєстру реєстратор видає обтяжувачу (уповноваженій особі) примірник «Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна». Другий примірник витягу реєстратор протягом п`яти календарних днів надсилає боржнику. Згідно ч. 3 ст. 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. З огляду на викладене, внесення до Державного реєстру обтяжень рухомого майна відомостей про припинення обтяжень рухомого майна може бути здійснено на підставі відповідної заяви обтяжувача або рішення суду. При здійсненні державної реєстрації обтяження рухомого майна реєстратор виконує суто механічну функцію по внесенню/виключенню до/з Державного реєстру обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження майна на підставах, передбачених чинним законодавством України. При цьому, реєстратор не уповноважений на прийняття власних управлінських рішень щодо накладення чи припинення обтяжень та на здійснення правової оцінки відомостей, що містяться у заявах. Таким чином, аналіз вищезазначених норм та матеріалів справи підтверджує, що Філією ДП «НАІС» внесено в Державний реєстр запис за № 29638019 від 19.01.2022 з додержанням встановленого законодавством порядку внесення відомостей в Державний реєстр та в межах повноважень, визначених законодавством, що не спростовується Позивачем. Слід зазначити, що норми Закону та Порядку містять детальний алгоритм вилучення записів з Державного реєстру, дотримання якого є обов`язковим для виконання усіма суб`єктами правовідносин, оскільки вчинення реєстраційних дій у Державному реєстрі, зокрема, в аспекті вилучення записів з Державного реєстру є похідним від припинення обтяження. Пунктом 3.2 Інструкції передбачено, що перед унесенням змін до запису реєстратор повинен знайти необхідний запис у Державному реєстрі. Ідентифікація запису в Державному реєстрі здійснюється за його реєстраційним номером. Для запобігання помилкам та гарантії внесення змін саме до того запису застосовується контрольна сума запису. Реєстраційний номер та контрольна сума запису надаються при реєстрації запису в Державному реєстрі та відображаються у витязі про реєстрацію в Державному реєстрі, один примірник якого видається обтяжувачу чи уповноваженій ним особі, а другий - надсилається боржнику. Реєстраційний номер запису в Державному реєстрі є незмінним протягом усього часу його існування, а контрольна сума перераховується після внесення кожної зміни до цього запису. Таким чином, реєстрація припинення приватного обтяження здійснюється будь-яким нотаріусом або його помічником на підставі заяви, поданої виключно в паперовій формі та адміністратором Державного реєстру на підставі заяви, поданої виключно в електронній формі. З наведених норм вбачається, що суб`єктом звернення з заявою про припинення обтяження і виключення запису з ДРОРМ є лише Обтяжувач, який зобов`язаний звернутись до реєстратора Державного реєстру у разі припинення такого обтяження добровільно або на виконання рішення суду. В свою чергу, при здійсненні державної реєстрації обтяжень рухомого майна реєстратор Державного реєстру виконує суто механічну функцію по внесенню/виключенню до/з Державного реєстру відомостей про обтяження майна на підставах, передбачених чинним законодавством України. При цьому, реєстратор не уповноважений на прийняття владних управлінських рішень щодо накладення чи припинення обтяжень та на здійснення правової оцінки відомостей, що містяться у заявах. Таким чином, виконання позовної вимоги щодо припинення приватного обтяження з об`єкта рухомого майна знаходиться поза межами компетенції ДП «НАІС». Вказані висновки також відображені у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.02.2020 у справі № 761/11267/18 (провадження №61-11447св19). Щодо належного відповідача у справі, суд дійшов наступних висновків. Суд враховує, що згідно з наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2006 № 57/5, зареєстрованим в Мін`юсті 07.07.2006 за № 802/12676 «Про визначення реєстраторів Державного реєстру обтяжень рухомого майна» реєстратором Державного реєстру обтяжень рухомого майна, зокрема, є адміністратор (ДП «НАІС») Державного реєстру обтяжень рухомого майна та його філії. При цьому, Філія ДП «НАІС» є відокремленим структурним підрозділом державного підприємства «Національні інформаційні системи», без статусу юридичної особи, що підтверджується інформацією з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, тому відповідно до вищенаведеного та ст.ст. 2, 80, 91, 92, 95,96 ЦК України, ст. 2 ЦПК України Філія ДП «НАІС» не може бути самостійним учасником цивільного процесу. Відтак позивачем визначено неналежного відповідача. Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом. Як вбачається зі змісту ст. ст. 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та, з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, адже немає правових підстав для скасування обтяжень належного позивачу рухомого майна. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 509, 526, 546, 553, 559, 599 ЦК України, Закону України «Про заставу», Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» з урахуванням постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.07.2021 року у справі № 206/4551/19,

Outcome: dismissed