Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

27.02.2023 [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою, в якій просять скасувати арешт нерухомого майна - земельної ділянки за адресою: буд. [ADDRESS] , кадастровий номер 6322083001:00:000:1668 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження №629496 від 18.03.2011 на підставі Постанови про накладення арешту від 14.03.2011 року Прокуратурою Харківської області. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі вказують, що 01.02.2011 придбали земельну ділянку у [ADDRESS] , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на якій було розпочато будівництво, яке тривало до 2021 року, після чого постало питання у державній реєстрації збудованого будинку. За умов введених карантинних заходів щодо захворювання на КОВІД-19 такі дії уповільнилися, а за умов збройної агресії РФ проти України стали зовсім неможливими. Збудований будинок отримав внаслідок обстрілів окупантів певні пошкодження, а для подачі заяви про компенсацію заподіяних збитків потрібна державна реєстрація майна. Позивачі звернулися до Державної інспекції архітектури та містобудування України, однак подані документи заявникам було 16 лютого 2023 року повернуто на доопрацювання у зв`язку з наявним арештом земельної ділянки, про що вони до цих пір не здогадувалися. 17.02.2023 року заявник [PERSON] отримав інформаційну довідку № 323246745 з Державного реестру речових прав на нерухоме майно та реестру прав власності на рухоме майно, Державного реестру заборон, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо обекта нерухомого майна. У розділі Актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень за номером запису про обтяження 629496 від 18.03.2011 року зареєстроване обтяження нерухомого майна на земельну ділянку по [ADDRESS] . Обтяжувачем згідно інформаційної довідки є Харківська обласна прокуратура. Заборона відчуження зазначеної земельної ділянки внесена до Єдиного реестру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 10959868 від 18.03.2011 року. Разом з тим, 31.01.2017 заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області по справі № 619/3992/16-ц позов керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Черкасько-Лозівської сільської ради до братів Пчельнікових про скасування права власності, скасування державної реєстрації, витребування майна задоволено, та державну реєстрацію на земельну ділянку скасовано, але 05.05.2017 заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 31.07.2017 року по справі № 619/3992/16-ц скасоване та набрало законної сили. Арешт на земельну ділянку був накладений в рамках кримінального провадження за фактом службового підроблення рішень сільської ради посадовими особами Черкасько-Лозівської сільської ради, як захід забезпечення кримінального провадження, по якому 05.06.2013 року було постановлено вирок суду, але питання щодо скасування арешту земельної ділянки вирішеним не було. У той же час, як вказують позивачы, при розгляді питання про арешт вказаної земельної ділянки, вони присутніми не були, з огляду на несповіщення їх стосовно вказаного факту. З огляду на викладене, а також враховуючи, що з моменту арешту належного позивачам майна сплинуло вже більше 10 років, позивачі вважають, що подальше перебування належної їм на праві власності земельної ділянки під арештом грубо порушує їх права і свободи, передбачені чинним законодавством України, у першу чергу гарантовані Конституцією України, тож арешт земельної ділянки підлягає негайному скасуванню. Ухвалою суду від 02 березня 2023 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрите провадження. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі. Відповідачу встановлено 15-тиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторони про інше. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Представник Харківської обласної прокуратури скористався своїм процесуальним правом подання відзиву, який подав через канцелярію суду 31.03.2023 року з доказами направлення 28.03.2023 на адреси позивачів. Заперечуючи проти позову у відзиві на позовну заяву представник відповідача - Харківської обласної прокуратури вказує, що Харківська обласна прокуратура не є суб`єктом відповідальності у справі, так як по кримінальній справі № 181100019, при розгляді якої був накладений арешт на спірну земельну ділянку проголошено вирок Жовтневим районним судом м. Харкова, який набув законної сили. При цьому відповідач посилається на висновок, викладений у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна». Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. 03.04.2023 представник позивачів адвокат Коротенко О.І. направив на адресу суду відповідь на відзив, в якому вказує, на те, що відповідачем у відзиві на позовну заяву не було наведено доводів щодо відмови у задоволенні позовних вимог, та вважає, що Харківська обласна прокуратура є належним відповідачем о справі. Просить суд позовні вимоги задовольнити. 24.04.2023 від представника відповідача ГУ ДПС у Харківській області надійшов відзив на позов, у якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог позивачів, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, посилаючись на те, що ГУ ДПС у Харківській області не вживало ніяких заходів щодо стягнення заборгованності з [PERSON] та [PERSON] , в тому числі не застосовувало до них податкову заставу. Вважає, що позивачами подано позов не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом. Вказує, що належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. 25.04.2023 представником позивачів адвокатом Коротенко О.І. направлено до суду відповідь на відзив, в якому останній, щодо належності відповідача ГУ ДПС у Харківській області посилається на п. 2 Постанови Пленуму № 5 від 03.06.2016, в якій зазаначено, що у випадках, коли арешт майна проводиться для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України, тому співвідповідачем у позовній заяві позивачем визначаються територіальний орган Державної фіскальної служби України за місцем знаходження майна Харківський район Харківської області, яким є Головне управління ДПС у Харківській області. Вважає ГУ ДПС у Харківській області належним відповідачем у справі. Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, тому відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними в справі матеріалами. Суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до переконання, що позовна заява обґрунтована і підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу № 102 від 01.02.2011, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коссе Л.М., власниками земельної ділянки, на праві спільної часткової власності є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується інформацією з витягу (а.с. 22-25). 21.07.2015 року [PERSON] та [PERSON] отримано будівельний паспорт з сектору містобудування та архітектури Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області на будівництво житлового будинку, господарчих будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18-21). Згідно витягу з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, зареєстрованого 16.02.2023 Державною інспекцією архітектури та містобудування України, [PERSON] та [PERSON] відмовлено та повернуто на доопрацювання у державній реєстрації будинку садибного типу с господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , з відміткою на земельну ділянку (кадастровий номер: 6322083001:00:000:1668), зареєстровано обтяження, а саме арешт нерухомого майна, що унеможливлює внесення відомостей у Реєстр будівельної діяльності. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна № 323246745, в графі про суб`єкт обтяжень зазначено, що на вищезазначену земельну ділянку Прокуратурою Харківської області на підставі постанови від 14.03.2011 накладено вид обтяження у вигляді арешту майна (а.с. 26-28). Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 31.01.2017 у цивільній справі № 619/3992/16-ц позов керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру про скасування права власності, скасування державної реєстрації, витребування майна задоволено (а.с. 29-32). 05.05.2017 за заявою [PERSON] заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області у справі № 619/3992/16-ц від 31.07.2017 скасовано та справу призначено до нового розгляду (а.с. 33-34). Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 10.07.2017 цивільну справу за позовом керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області до [PERSON] та [PERSON] , третя особа Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру про скасування права власності, скасування державної реєстрації, витребування майна - залишено без розгляду, за заявою позивача. (а.с. 35). Будь-які документи щодо накладення Прокуратурою Харківської області арешту на земельну ділянку по [ADDRESS] до матеріалів справи № 619/3992/16-ц не долучалися. Як вбачається з Державного реестру речових прав на нерухоме майно на а.с. 26-27 саме постановою Прокуратури Харківської області від 14.03.2011 було накладено арешт на нерухоме майно, як захід забезпечення кримінального провадження. З заочного рішення суду від 31.01.2017 вбачається, що вироком Жовтневого суду м. Харкова від 05.06.2013 року [PERSON] визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст. 365, ч.2 ст. 366 КК України. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03.06.2014 року вирок в частині засудження за ч. 3 ст. 365 КК України скасовано у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину та справу в цій частині припинено. Згідно з вимогами п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2014 році» від 08.04.2014 року, звільнено [PERSON] від відбуття призначеного йому даним вироком за ч.2 ст. 366 КК України покарання у виді 4 років позбавлення свободи з позбавленням права обіймати організаційно-розпорядчі посади в органах місцевого самоврядування строком на 1 рік. В іншій частині вирок суду залишено без змін (а.с.29-32). Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про звільнення майна з-під арешту може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).Такий правовий висновок було зроблено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц. Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких в життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 міжнародного правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень встановлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на майно позивачів, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року. Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Арешт на майно позивачів [PERSON] та [PERSON] було накладено під час дії\~КПК України\~1960 року. Відповідно до пункту 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першоїстатті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цьогоКодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина 1 статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина 6 статті 126). Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право позивача розпорядження майном шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 рокуочевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права. Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком. Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому у застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає. Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (ч. 1 ст. 28 КПК України 1960 року). У цьому випадку, позивачі пред`являють позов не у зв`язку з завданням їм матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження їх прав володіння та розпорядження своїм нерухомим майном як власників такого майна постановою Прокуратури Харківської області та бездіяльністю органу досудового розслідування щодо скасування арешту майна при вирішенні кримінального провадження. Кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість. Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві позивача володіти та розпоряджатися ним як власник майна, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини 1статті 19 ЦПК Україниможуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року №6-26цс13, підстав для відступу від якої не знайдено Великою Палатою Верховного Суду. Аналогічну правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15травня2019року у справі №372/2904/17. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Так, спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Водночас, вже після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 КонституціїУкраїни, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оцінивши подані докази у своїй сукупності, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог позивача, та необхідність їх задоволення. Таким чином, земельна ділянка, яка знаходиться за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~(кадастровий\~номер:\~6322083001:00:000:1668 перебуває під арештом понад 10 років. Будь-яких дій в межах кримінального провадження повноважними посадовими особами, стосовно цієї земельної ділянки, вчинено не було. Зазначені істотні перешкоди позбавляють права позивачів у повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, тому право позивачів підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. Приписами ч. 1 статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд виходить з того, що наявність накладеного Прокуратурою Харківської області арешту на вказану земельну ділянку та неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивачі в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не можуть, суд приходить до висновку про необхідність захисту їх права шляхом скасування такого арешту, який на сьогоднішній день не є співмірним обмеженню права власності позивачів. Отже, арешт підлягає скасуванню. Суду не надано достатніх доказів про наявність кримінальної справи чи кримінального провадження, у яких спірна земельна ділянка, власниками якої є позивачі, стала об`єктом злочинних посягань, предметом злочину, а так само речовим доказом, а тому обтяження, а саме арешт, що зареєстрований на підставі постанови Прокуратури Харківської області про арешт нерухомого майна б/н від 14.03.2011, порушує права власників і має бути припинено на нерухоме майно, а саме земельну ділянку, належну [PERSON] та [PERSON] , площею 0,25 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 6322083001:00:000:1668 (зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 18.03.2011 за реєстраційним номером обтяження: 629496). Враховуючи викладене, а також той факт, що позивачі на даний час не мають можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а з часу накладення арешту у межах кримінальної справи минуло понад 10 років, об`єктивних причин для перебування під арештом для даного майна немає, а тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги про скасування арешту. Щодо розподілу судових витрат. За клопотанням представника позивачів про залишення судового збору, сплаченого позивачами, судові витрати суд відносить на рахунок позивачів. Керуючи ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України суд, ст ст. 1-18, 81, 141, 142, 209-245, 259, 264, 265, 268, 354, 355 ЦПК України,-

Outcome: approved