Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , посилаючись на те, що йому та його батькам [PERSON] та [PERSON] , у рівних частках на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ виконкомом Одеської міської ради 20 січня 2004 року за №3-20539, належала квартира [ADDRESS] . Зазначав, що [INFO] помер його батько [PERSON] , а [INFO] померла його мати [PERSON] . Після смерті батьків відкрилася спадщина у вигляді часток у праві власності на квартиру [ADDRESS] , які належали їм на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 січня 2004 року. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті батьків є він, їх рідний син, який в установлений законом строк прийняв спадщину. Отже єдиним власником квартири [ADDRESS] є він [PERSON] , позивач у справі. Вказував, що на даний час у зазначеній квартирі, крім нього, зареєстрована з 28 грудня 2007 року його донька [PERSON] , відповідачка у справі, яка за вказаною адресою не проживає з моменту реєстрації місця проживання. За цей час вона вказаною квартирою не цікавилася та не здійснювала ніяких дій, які говорили б про те, що вона має намір користуватися квартирою. Особистих речей відповідачки в квартирі [ADDRESS] не має. Крім того, відповідачка добровільно не знімається з реєстраційного обліку за вказаною вище адресою, оскільки з нею був втрачений зв`язок. Посилаючись на порушення своїх прав, як власника квартири, позивач просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування квартирою [ADDRESS] . 05 грудня 2022 року [PERSON] звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з зустрічним позовом до [PERSON] , посилаючись на те, що відповідач у справі є її рідним батьком, який на даний час є єдиним власником квартири [ADDRESS] , в який вона зареєстрована з 28 грудня 2007 року. Зазначала, що в даній квартирі вона проживала разом з бабусею і дідусем з 1992 року по 2008 рік. 16 січня 2007 року шлюб між її батьками [PERSON] та [PERSON] був розірваний і вони стали проживати окремо. В 2008 році вона була зачислена до Одеського національного морського університету та стала проживати разом з матір`ю в квартирі [ADDRESS] , але постійно провідувала бабусю та дідуся, а також періодично тимчасово проживала у них, в квартирі [ADDRESS] . Вказувала, що протягом 2013-2014 років вона тимчасово проживала за межами України. Позивачка за зустрічним позовом зазначала, що [INFO] помер її дідусь [PERSON] , після смерті якого за усною домовленістю з бабусею [PERSON] , вона проживала у знайомих в іншому житлі, але постійно відвідувала останню. [INFO] її бабуся, [PERSON] , померла. Після її смерті, відповідач змінив замки на вхідних дверях квартири, але їй нові ключі від квартири не віддав, внаслідок чого вона втратила доступ до квартири. Стверджувала, що заміна на вхідних дверях квартири [ADDRESS] замків та перешкоджання у доступі до квартири в результаті дій [PERSON] є економічним насильством, відповідальність за яке встановлена у ч.1 ст. 173-2 КУпАП. Зазначала, що вона не мала і не має власного житла, не має можливості його придбати, не перебуває у шлюбі, відтак потребує можливості проживати в даній квартирі, однак через створення перешкод у її користуванні, вимушена проживати тимчасово у найманому житлі. Спроби врегулювати ситуацію мирним шляхом, результатів не дали. Вважає, що співмешканка батька [PERSON] чинить психологічний тиск на відповідача, створює їй перешкоди у будь-якому спілкуванні з останнім. Посилаючись на порушення своїх прав, позивачка за зустрічним позовом просила суд зобов`язати [PERSON] усунути їй перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом її вселення та зобов`язати надати їй ключі від вхідних дверей квартири (т.3 а.с.2-13). Ухвалою суду від 29 листопада 2021 року по справі було відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання та витребувано з Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одеса належним чином засвідчені копії спадкових справ, заведених до майна [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 23-24). Ухвалою суду від 04 квітня 2022 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (т. 1 а.с. 40-41). Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2022 року позовні вимоги [PERSON] були задоволенні, визнано [PERSON] такою, що втратила право на користування житловою площею в квартирі [ADDRESS] , яка належить на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради від 20 січня 2004 року та на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 травня 2022 року - [PERSON] (т. 1 а.с. 160-162). Додатковим рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2022 року по справі №521/18680/21 з [PERSON] на користь держави було стягнуто судовий збір в розмірі 908,00 грн. (т. 1 а.с. 167). Ухвалою суду від 08 листопада 2022 року заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2022 року та додаткове рішення суду від 09 серпня 2022 року по справі №521/18680/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи втратившою право користування житловим приміщення було скасовано та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (т. 2 а.с. 151-152). Ухвалою суду від 18 січня 2023 року було прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням (т. 3 а.с. 36). Ухвалою суду від 02 березня 2023 року задоволено клопотання представника [PERSON] про зобов`язання [PERSON] надати відповіді на поставленні питання (т. 3 а.с. 57-64). Ухвалою суду від 02 березня 2023 року по справі закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду (т. 3 а.с. 77). Представник позивача [PERSON] за первісним позовом та представник відповідача за зустрічним позовом, діюча на підставі ордеру від 11 листопада 2021 року та договору про надання правової допомоги від 08 листопада 2021 року, в судовому засіданні підтримала первісні позовні вимоги у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, в задоволенні зустрічних позовних вимог просила суд відмовити в повному обсязі. Раніше надала відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просила суд відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог у повному обсязі та письмові пояснення (т. 1 а.с. 16, 17, т. 3 а.с. 44-47, 133-134). Представник відповідачки [PERSON] за первісним позовом та представник позивачки за зустрічним позовом, діюча на підставі ордеру від 07 вересня 2022 року, в судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнала та просила суд в задоволенні їх відмовити, зустрічні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити у повному обсязі, Раніше надала відзив на первісний позов, в якому просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог, а також надала відповідь на відзив на зустрічний позов (т. 1 а.с. 178, т. 3 а.с. 57-64). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічних позовних вимог, слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 29 розділу першого та главою 32 розділу другого книги третьої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини. У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі зареєстрованому 01 грудня 1957 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (т. 1 а.с. 82). Від шлюбу у них народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (т. 1 а.с. 12, 13). Встановлено, що позивачу та його батькам [PERSON] та [PERSON] , у рівних частках на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради 20 січня 2004 року за №3-20539, належала квартира [ADDRESS] , що підтверджується довідкою КП «БТІ» Одеської міської ради від 30 вересня 2016 року (т. 1 а.с. 19, 99). Відповідно до довідки №С1-172786-ф/л від 27 серпня 2020 року [PERSON] з 14 червня 1989 року по теперішній час зареєстрований у квартирі [ADDRESS] (т. 1 а.с. 7). З матеріалів спадкової справи №4/2021 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] вбачається, що остання при житті оформила заповіт на ім`я [PERSON] , яким свою частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] заповіла останньому (т. 1 а.с. 21 звор., 48-76, 77-112). Встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , а [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про смерть та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (т. 1 а.с. 10, 11, 51-52). Після смерті батьків позивача відкрилася спадщина у вигляді часток у праві власності на квартиру [ADDRESS] , які належали їм на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 січня 2004 року. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті батьків є [PERSON] , їх рідний син, який в установлений законом строк прийняв спадщину (т. 1 а.с. 12, 13). Інші спадкоємці ні за законом, ні за заповітом спадщину не прийняли і не оформили. Встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 травня 2022 року був встановлений факт того, що [PERSON] є батьком [PERSON] ; визнано за [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на 1/6 частку квартири [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; визнано за [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (т. 1 а.с. 49, 78, 135-139, 154-156). Отже, позивач [PERSON] за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом є єдиним власником квартири [ADDRESS] . Встановлено, що [PERSON] є інвалідом 1 групи, що підтверджується довідкою МСЕК (т. 1 а.с. 6). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 16 січня 2007 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (т. 2 а.с. 41). Судом встановлено, що від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] , відповідачка у справі за первісним позовом. Встановлено, що в квартирі [ADDRESS] , окрім позивача, зареєстрована але не проживає з 28 грудня 2007 року по теперішній час [PERSON] , відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним позовом. Факт реєстрації [PERSON] у квартирі [ADDRESS] підтверджується що підтверджується довідкою №Д1-44964-ю/л від 01 березня 2021 року, довідкою відділу адресно-довідкової роботи у ДМС України Одеській області та довідкою відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію та місце проживання ГУ ДМС України в Одеській області (т.1 а.с. 15,21,70). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає з 2008 року, оскільки в 2008 році була зачислена до Одеського національного морського університету та стала проживати разом з матір`ю в квартирі [ADDRESS] . Факт не проживання відповідачки [PERSON] в квартирі [ADDRESS] підтверджується актом про не проживання від 03 листопада 2021 року, згідно якого сусіди позивача [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з моменту реєстрації місця проживання, тобто з 28 грудня 2007 року. Підписи даних осіб були завірені керівником ОСББ «Філатова 49» Бобровніковим О.О. (т. 1 а.с. 18). Крім того, факт не проживання в квартирі [ADDRESS] не заперечує і сама [PERSON] , яка пояснила суду, що після розлучення батьків, вона в 2008 році стала проживати разом з матір`ю в квартирі [ADDRESS] ; протягом 2013-2014 років тимчасово проживала за межами України, а після повернення проживає у найманому житлі. При житті бабусі, періодично приходила до останній та тимчасово залишалася в квартирі [ADDRESS] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив суду, що він є племінником [PERSON] та двоюрідним братом [PERSON] . При житті бабусі в квартирі [ADDRESS] він проживав разом з нею. Коли він виїзджав за кордон на роботу, то к бабусі приходила онука [PERSON] . Зазначав, що вони з [PERSON] з 7-8 років проживали у бабусі та дідуся, оскільки у їх батьків були інші родини. [PERSON] перестала проживати в квартирі [ADDRESS] після закінчення школи, але 1-2 рази на місяць приходила та провідувала бабусю. Зазначав, що коли він проживав в квартирі, то [PERSON] в квартирі не проживала. Після смерті бабусі він прожив в квартирі один місяць, а потім приїхав [PERSON] з дружиною і попросили його залишити квартиру, тому він переїхав до батьків. В квартирі залишилися його особисті речі. Ключі від квартири були у нього, у [PERSON] та бабусі. Коли змінили замок, то ключі були у нього та бабусі. При ньому замки не змінювалися (т. 2 а.с. 142, т. 3 а.с. 95). Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. \~ \~ \~ \~ За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми ЦК України при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, у постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Як роз`яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі № 6-57цс11 сформульована правова позиція, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням згідно статті 405 ЦК України, враховуються причини її відсутності понад один рік. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивач, як власник квартири [ADDRESS] , має право вимагати визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування спірним будинком. Суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи відповідачка [PERSON] втратила право користування квартирою [ADDRESS] , оскільки не проживає у ній з 2008 року, більше чотирнадцяти років, а своєю реєстрацією у зазначеній квартирі, остання обмежує право власності позивача на розпорядження своєю власністю. За думкою суду, визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірною квартирою не може вважатись порушенням її права на житло, оскільки фактично за вказаною адресою вона не проживає і не проживала з часу реєстрації добровільно та свідомо, що свідчить про втрату її інтересу до цього житла. Враховуючи характер та зміст спірних правовідносин, визнання відповідачки такою, що втратила право на користування спірним житлом не є порушенням її права на житло, визначеного, зокрема, у статті 8 Конвенції, оскільки відповідачка не довела, що вважає спірну квартиру своїм «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції (крім реєстрації місця проживання там, вона не має жодного іншого зв`язку із нею, оскільки не використовувала її за призначенням (як житло) свідомо та без поважних причин). За таких обставин твердження [PERSON] про те, що [PERSON] перешкоджає їй у користуванні квартирою [ADDRESS] , не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки [PERSON] добровільно з 2008 році не проживала в спірній квартирі, добровільно виселилася з неї і проживає у іншому житловому приміщенні. Отже суд вважає, що [PERSON] втратила права користування квартирою [ADDRESS] . Твердження [PERSON] про те, що в квартирі залишилися її речі, суд не приймає до уваги, оскільки останньою не надано ні єдиного доказу на підтвердження вказаних обставин. Крім того, [PERSON] в судовому засіданні неодноразово зазначала, що в квартиру [ADDRESS] вона приходила провідувати бабусю і іноді тимчасово залишалася у неї. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, то суд вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки [PERSON] не є власником та користувачем квартири [ADDRESS] , крім реєстрації місця проживання в спірній квартирі, вона не має жодного іншого зв`язку із нею, оскільки не використовувала її за призначенням (як житло) свідомо та без поважних причин. Тому права [PERSON] не порушенні. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: approved