Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Одарченко М.С., в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 24.01.2020 року між АТ «Альфа Банк» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Одарченко М.С. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Право власності на зазначену квартиру набуте на підставі договору купівлі-продажу від 04.10.2005 року. Вказує, що на початку лютого 2020 року їй стало відомо, що квартира відчужена на підставі договору купівлі-продажу від 24.01.2020 року, укладеного між АТ «Альфа Банк» та [PERSON] . Зазначає, що жодної згоди та довіреностей на продаж квартири не надавала. Крім того зазначила, що жодних відносин з АТ «Альфа Банк» у неї не було, як клієнт до банку не зверталась. На підставі викладеного, вважає що оспорюваним правочином порушено її права як власника, а отже останній повинен бути визнаний недійсним, на підставі чого позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі. Представником відповідача АТ «Альфа Банк» надано до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі з огляду на наступне. Так, зазначає, що 07.10.2005 року між позивачем та банком було укладено кредитний договір №840/1-27/16/3/5-170, на підставі якого позивач отримала кредит у сумі 45 000 доларів США. У якості забезпечення виконання своїх обов`язків за договором кредиту, між сторонами 07.10.2005 року укладено іпотечний договір №840/5-27/16/10/5-332, відповідно до якого [PERSON] передала в іпотеку квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що позивач була ознайомлена з умовами іпотечного договору та з порядком звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання умов основного зобов`язання, усвідомлювала зміст дій, що вчинює та правові наслідки, які створюють її дії. Крім того, 14.02.2018 року [PERSON] підписала нотаріальну заяву, в якій підтвердила за відповідачем право власності на квартиру, а також те, що жодних претензій до відповідача не має та гарантує викуп квартири до 31.03.2018 року. Оскільки на дату підписання договору купівлі продажу між АТ «Альфа Банк» та [PERSON] позивач так і не здійснила викуп квартири, зазначена квартира була продана відповідачу. На підставі викладеного вважає, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. В подальшому представником відповідача АТ «Альфа Банк» надано до суду письмові пояснення, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог з тих самих підстав, які наведені у відзиві на позовну заяву. Також зазначив, що позивач при зверненні до суду обрала неналежний спосіб захисту, оскільки у подібних випадках необхідно звертатись до суду із віндикаційним позовом. Ухвалою суду від 05.02.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 18.02.2020 року вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони Акціонерному товариству «Альфа Банк», [PERSON] , іншим особам вчиняти дії щодо квартири [ADDRESS] шляхом її відчуження, до розгляду справи по суті. Ухвалою суду від 12.03.2020 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. Ухвалою суду від 19.08.2020 року витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Одарченко М.С. належним чином завірені копії матеріалів нотаріальної справи посвідченого нею договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 24.01.2020 року, зареєстрованого в реєстрі за №77, між Акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] . Ухвалою суду від 18.03.2021 року позовну заяву [PERSON] до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Одарченко М.С., в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу залишено без розгляду. Постановою Харківського апеляційного суду від 15.06.2021 року ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 18.03.2021 року скасовано, та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 05.08.2022 року витребувано у приватного нотаріуса ХМНО Єніної Л.В. належним чином завірених копій матеріалів нотаріальної справи, відповідно до яких було прийнято та зареєстровано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 38572605 від 07.12.2017 року, номер запису про право власності 23786018, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1429980863101, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 106548538, виданим 07.12.2017 року приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Єніною Л.В., квартири [ADDRESS] . Також зазначеною ухвалою витребувано у державного реєстратора Борко Андрія Степановича, Зміївська міська рада Харківської області, копії матеріалів реєстраційної справи, на підставі яких внесено рішення про право власності №23786018 та зазначено: Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 38572605 від 07.12.2017 року, [PERSON] , Зміївська міська рада Харківської області, форма власності: приватна, розмір частки: 1, власник Акціонерне товариство «Альфа-Банк», квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21.09.2022 року повторно витребувано у приватного нотаріуса ХМНО Єніної Л.В. належним чином завірених копій матеріалів нотаріальної справи, відповідно до яких було прийнято та зареєстровано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 38572605 від 07.12.2017 року, номер запису про право власності 23786018, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1429980863101, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 106548538, виданим 07.12.2017 року приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Єніною Л.В., квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 31.10.2022 року втретє витребувано у приватного нотаріуса ХМНО Єніної Л.В. належним чином завірених копій матеріалів нотаріальної справи, відповідно до яких було прийнято та зареєстровано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 38572605 від 07.12.2017 року, номер запису про право власності 23786018, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1429980863101, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 106548538, виданим 07.12.2017 року приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Єніною Л.В., квартири [ADDRESS] . Протокольною ухвалою суду від 07.12.2022 року замінено відповідача АТ «Альфа Банк» на АТ «Сенс Банк». Ухвалою суду від 07.12.2022 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, поважних причин неявки в судове засідання не повідомили. Представник відповідача АТ «Сенс Банк» в судовому засіданні просив у задоволені позовних вимог відмовити, з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, вважав їх необґрунтованими та безпідставними. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, згідно інформації наданої Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції, остання зупинила нотаріальну діяльність на період дії воєнного стану, договору заміщення не укладала. У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.233 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, позивач та представник позивача належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за їх відсутності за наявними матеріалами справи. Суд, заслухавши вступне слово представників відповідачів, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 04.10.2005 року, позивач [PERSON] набула право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01.02.2020 року. 07 жовтня 2005 року між Акціонерним комерційним банком «Укрсоцбанк» та позивачем був укладений кредитний договір №840/1-27/16/3/5-170, за умовами якого остання отримала кредит в розмірі 45 000 доларів США строком до 06 жовтня 2020 року зі сплатою 13,25% річних. У забезпечення цього договору, 07 жовтня 2005 року між банком та [PERSON] був укладений договір іпотеки № 840/5-27/16/10/5-332, згідно якого позивач передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п.4.5 Іпотечного договору Іпотекодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 4.5.3 Договору передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». 29 листопада 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк», на підставі іпотечного договору зареєструвало за собою право власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , державний реєстратор Борко А.С., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 38572605 від 07.12.2017, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24.01.2020 року. 14 лютого 2018 року [PERSON] надала до ПАТ «Укрсоцбанк» нотаріально посвідчену приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. заяву, згідно якої повідомила, що визнає, що право власності на жилу квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] належить ПАТ «Укрсоцбанк», проінформована належним чином про перехід права власності, претензій не має та гарантує викупити у ПАТ «Укрсоцбанк» квартиру в термін до 31.03.2018 року по узгодженій ПАТ «Укрсоцбанк» ціні. В подальшому, внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк», правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків стало Акціонерне товариство «Альфа-Банк», про що свідчить передавальний акт АТ «Укрсоцбанк», наявний в матеріалах справи. Правонаступництво виникає з 15 жовтня 2019 року. Таким чином, АТ «Альфа-Банк» стало правонаступником АТ «Укрсоцбанк». 24 січня 2020 року між АТ «Альфа Банк» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, предметом якого стала квартира [ADDRESS] . Щодо посилання позивача на неправомірність набуття АТ «Альфа Банк» права власності на квартиру, з подальшим укладенням договору її купівлі-продажу, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. В іпотечному договорі від 07 жовтня 2005 року, укладеному між банком та [PERSON] , сторони обумовили, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів (п.4.5-4.5.5 Договору): - на підставі рішення суду; або - на підставі виконавчого напису нотаріуса; або - шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або - шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або - шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». Таким чином, судом встановлено, що ПАТ «Укрсоцбанк» набуло право власності на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» (передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки) та відповідного застереження в іпотечному договорі. Тлумачення статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі), який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору. Такі висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874сво18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі 643/17966/14-ц (провадження 14-203цс19). При цьому суд критично ставиться до посилань позивача на те, що остання жодних відносин з АТ «Альфа Банк» не мала та не давала згоди на укладення договору купівлі продажу від 24.01.2020 року, оскільки з наявних в справі матеріалів вбачається, що [PERSON] особисто підписала кредитний договір від 07.10.2005 року та іпотечний договір від 07.10.2005 року, а отже погодила всі умови, які викладені в договорі, підтвердила свою згоду на передачу у власність іпотекодержателю предмета іпотеки у випадку виникнення у іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до умов цього договору. За таких обставин, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов висновку про те, що у договорі іпотеки від 07 жовтня 2005 року, укладеному між позивачем та банком, передбачено відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, на підставі якого за банком і було зареєстровано право власності на належний позивачу на праві власності предмет іпотеки - квартиру за адресою: [ADDRESS] , оскільки позичальник не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, які забезпечені цієї іпотекою. Щодо укладення договору купівлі продажу від 24.01.2020 року між АТ «Альфа Банк» (наразі АТ «Сенс Банк») та [PERSON] , суд зазначає наступне. Статтею 6 ЦК України визначено право сторін на укладення договору та врегулювання в ньому своїх відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Вбачається, що законом визначено право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору за умови дотримання вимог закону при укладенні договору. За приписами ст.ст.655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору, всі права, набуті сторонами правочину повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Вказана позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Частинами 1-3, 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. На підставі досліджених доказів, судом встановлено, що АТ «Сенс Банк» (до перейменування АТ «Альфа-Банк») у встановленому законом та іпотечним договором №840/5-27/16/10/5-332 від 07.10.2005 року зареєструвало за собою право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] з подальшою можливістю укладати договір купівлі-продажу вказаного майна (п.4.5.4 Іпотечного договору). Зазначеними доказами підтверджується презумпція правомірності правочину, а сам договір купівлі-продажу квартири від 24.01.2020 року в повній мірі відповідає основним вимогам, визначеним у ст. 203 ЦК України, а саме зміст правочину не суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства та його моральним засадам, волевиявлення учасників правочину є вільним і відповідає їх внутрішній волі, правочин вчинений у письмовій формі, встановленій законом за відплатним договором та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При цьому, позивачем не зазначено яких саме вимог, встановлених статтею 203 ЦК України було недодержано при вчиненні правочину, відповідно презумпція правомірності правочину не спростована та викладеними у позові обставинами суду не доведена. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Положеннями ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з наведеного та враховуючи те, що на момент вчинення оспорюваного правочину договір купівлі-продажу за формою і змістом відповідав вимогам чинного законодавства, доказів на підтвердження того, що АТ «Сенс Банк» (до перейменування АТ «Альфа-Банк») неправомірно набуло право власності на квартиру та в подальшому уклало оспорюваний правочин позивачем до суду не надано, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). На підставі ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed