Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди (боргу). Позов мотивований тим, що позивач [PERSON] позчив відповідачу 26000 грн., які вона зобов`язалась повернути до кінця березня 2020, однак коштів не повернула та повідомила, що повертати не буде, в зв`язку з чим позивач звернувся до поліції. За наслідком вкзаного звернення 19.01.2021 було внесено відомості за ЄРДР за № 12021025010000070 за ч. 1 ст. 191 КК України. В рамках досудового розслідування вказаного кримінального правопорушення від відповідача [PERSON] було відібрано письмові пояснення, в яких вона зазначила, що дійсно в грудні 2020 позичила у [PERSON] 26000 грн., вказані кошти станом на 13.01.2021 вона не повернула., за таких обставин позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 26000 грн., 3% річних - 2131,10 грн. та інфляційні витрати в розмірі 11495,24 грн. Ухвалою суду від 20.01.2023 у справі відкрито загальне позовне провадження та відповідачу надано строк для подачі відзиву на позовну заяву, однак відзив подано не було. Ухвалою суду від 21.02.2023 у справі закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась завчасно та належним чином, зокрема шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] у 2019 році позчив відповідачу [PERSON] 26000 грн., які вона не повернула, в зв`язку з чим позивач звернувся до поліції. За наслідком вкзаного звернення 19.01.2021 було внесено відомості за ЄРДР за № 12021025010000070 за ч. 1 ст. 190 КК України. В рамках досудового розслідування вказаного кримінального правопорушення від відповідача [PERSON] було відібрано письмові пояснення, в яких вона зазначила, що дійсно в грудні 2020 позичила у [PERSON] 26000 грн., вказані кошти станом на 13.01.2021 вона не повернула згідно письмових пояснень, наданих відповідачем оперуповноваженому ВКП Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області (копія на а.с.5), остання в грудні 2020 позичила у [PERSON] 26000 грн., зобов`язалась їх повернути на протязі 3 місяців, вказані кошти станом на 13.01.2021 вона не повернула. Кримінальне провадження за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 190 КК України було закрито 13.04.2023 у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, а наявністю між [PERSON] та потерпілими цивільно-правових відносин (копія постанови а.с. 51-57). Будь-яких письмових угод, розписок на підтвердження отримання коштів сторонами в ході судового розгляду не надано. Вирішуючи по суті існуючий спір, суд керується тим, що відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, зокрема, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Суд вважає, що договір позики на суму 26 000 грн. між сторонами є укладеним у розумінні ст. 1046 ЦК України з моменту передання грошей, не зважаюсчи на недодержання письмової форми, оскільки вказане в цілому випливає зі співставлення наданих позивачем доказів, і не спростовано відповідачем. Водночас суд звертає увагу, що згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ст. 1049 ЦК України). Суд зауважує, що відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З досліджених в судовому засіданні доказів неможливо встановити кінцеву дату повернення боргу, умови її повернення, тощо, а отже і дату, з якої грошове зобов`язання вважається простроченим. Доказів звернення позивача до відповідача з першою вимогою у розумінні вказаної норми закону суду також не надано. А тому в частині вимог про застосування наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання позовні вимоги позивачем не підтверджені та не підлягають задоволенню. Водночас, ураховуючи відсутність доказів погашення боргу на час звернення з позовом і в ході судового розгляду, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення залишку основної суми, взятої у борг - 26000 грн., підлягають задоволенню. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витарти на сплату судового збору та правову допомогу пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial