Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

[PERSON] у грудні 2021 року звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Міністерство освіти і науки України. Заява мотивована тим, що він у період з 01.09.1977 року по 28.06.1982 року навчався в Макіївському інженерно-будівельному інституті та здобув вищу освіту за спеціальністю 7.06010201 «Архітектура будівель та споруд» за освітньо-кваліфікаційним рівнем «спеціаліст», кваліфікація «архітектор», нормативний строк навчання 4 роки 10 місяців, форма навчання - очна. Однак, можливо, у зв`язку із переїздом, ним було втрачено оригінал диплома про вищу освіту серії [NUMBER] та оригінал додатка до диплома спеціаліста, виданих Макіївським інженерно-будівельним інститутом. Він звернувся до Дарницького УП ГУНП у м.Києві щодо відсутності вказаних документів, й згідно відповіді вказаного органу зазначено, що встановити місцезнаходження документа не видалось можливим. З метою отримання дубліката диплома він звернувся до Міністерства освіти і науки України задля визначення закладу, який здійснить видачу дубліката диплома, за наслідком розгляду його звернення він отримав певні роз`яснення щодо процедури звернення, а саме те, що заявник має надати інформацію про прізвище, ім`я та по батькові, дату народження, серію та номер документа, що посвідчує особу і громадянство, місце проживання, найменування закладу вищої освіти (відокремленого структурного підрозділу) та дата його закінчення, назва документа дубліка якого замоляється, причина замовлення дубліката, інші відомості, які особа, на ім`я якої було видано документ про вищу освіту, вважає суттєвими отримання дубліката, згода на обробку персональних даних від особи, на ім`я якої замовляється дублікат. Зважаючи на роз`яснену процедуру відновлення втраченого документа про здобуття вищої освіти, він має єдину змогу відновити втрачений документ шляхом звернення до суду із заявою про встановлення юридичного факту здобуття відповідного ступеню вищої освіти. Вказує, що встановлення цього факту надасть йому можливість включити строк навчання у закладі вищої освіти до трудового стажу, оскільки йому відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного трудового стажу, що підтверджується листом ГУ ПФУ в м.Києві від 02.02.2021 року № 2600-0303-8/14356, а також забезпечить права на працю, на отримання гідної оплати праці, оскільки без документів про вищу освіту він не може у повній мірі реалізувати ці права. Факт навчання у Макіївському інженерно-будівельному інституті та отримання диплома спеціаліста з додатком підтверджує письмовити доказами, а саме записом у трудовій книжці серії [NUMBER] . У зв`язку із визначеною метою встановлення факту, що має юридичне значення, просить встановти факт здобуття ним повної вищої освіти у Макіївському інженерно-будівельному інституті за спеціальністю 7.06010201 «Архітектура будівель та споруд» за освітньо-кваліфікаційним рівнем «спеціаліст», кваліфікація «архітектор», нормативний строк навчання 4 роки 10 місяців, форма навчання - очна, диплом спеціаліста [NUMBER] . В судове засідання заявник/його представник в судове засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням про час та місце його проведення, шляхом смс-повідомлення. Представник заявника Заворотнюк М.С., діючи на пілставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 02.05.2023 року, в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою від 18.05.2023 року про розгляд справи за відсутності заявника та його представника, вважаючи достатніми у справі доказів для постановлення рішення про задоволення заяви. Заінтересована особа в судове засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням про час та місце його проведення, шляхом смс-повідомлення. Заінтересованою особою надано відзив на заяву у формі пояснень, у яких зазначено, що у Міністерстві освіти і науки України інформація з приводу навчання у вказаному заявником закладі освіти відсутня. Й відповідно до ЦПК України заявник має надати докази, зокрема, й того, що ним здійснено всі необхідні заходи, що передують зверненню до суду із заявою у порядку ст. 315 ЦПК України, оскільки докази того, що він звертався із заявою про видачу дубліката диплома [NUMBER] до Донбаської національної академії будівництва та архітектури (колишній Макіївський інженерно-будівельний інститут) в матеріалах справи відсутні, у зв`язку із чим просить прийняти об`єктивне та законне рішення згідно вимог чинного законодавства на підстааві наданих заявником доказів. Наведені обставини свідчать, що вказані особи завчасно повідомлені про розгляд справи судом і мали цікавитись рухом справи в суді. Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо повідомлення заявника та заінтересованих осіб про час та місце розгляду справи, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за їх відсутності та за їх погодженням (волевиявленням). 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб ч.ч.3, 4 ст. 294 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і її вирішення по суті, суд приходить до висновку про те, що заява підлягає відмові у задоволенні за недоведеності вимог із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України). Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Наведений перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. Судом встановлено, що відповідно до ксерокопії першої (титульної) сторінки трудової книжки [NUMBER] , вбачається, що така книжка заведена щодо [PERSON] , [INFO] , й на її сторінці «відомості про роботу» зазначено, що з 01.09.1977 по 28.06.1982 року - студент Макіївського інженерно-будівельного інституту, диплом [NUMBER] (а.с. 8); інша інформація, щодо якої заявник просить встановити, відсутня, а саме - спеціальність 7.06010201 «Архітектура будівель та споруд» за освітньо-кваліфікаційним рівнем «спеціаліст», кваліфікація «архітектор», нормативний строк навчання 4 роки 10 місяців, форма навчання - очна, диплом спеціаліста [NUMBER] , при цьому згідно зазначеної ксерокопії вбачається, що диплом [NUMBER] , тобто інший, аніж той, про який заявник зазначає - [NUMBER]. Усунення зазначених суперечностей, розбіжностей, надання на підтвердження доводів заяви належних та допустимих доказів, заявник не здійснив, що вказує на недоведеність його вимог. Суд зазначає про те, що суд не вправі приймати рішення на підставі неналежних (ненадежно оформлених) доказів, у даному випадку - ксерокопії двох сторінок трудової книжки, які за відсутності належно оформлених - копії трудової книжки, із її засвідченим уповноваженою особою про те, що така трудова книжка відповідає оригіналу, суд не може прийняти законне та обгрутоване рішення про задоволення заяви, адже надані копії двох сторінок трудової книжки не мають ознак документа - копії трудової книжки та належного доказу по справі, а такому такий доказ ґрунтуються на джерелах за правилом доктрини "про плоди отруєного дерева" (fruit of the poisonous tree), а відтак не може братись до уваги при ухваленні судового рішення. При дослідженні таких доказів суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішеннях у справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» застосував різновид доктрини «плодів отруєного дерева» (fruit of the poisonous tree), яка полягає в тому, що коли визнаються недопустимими не лише докази, безпосередньо отримані внаслідок порушення, а також докази, які не були отримано, якби не було отримано перших. Таким чином, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими. Зазначена доктрина передбачає оцінку не лише кожного засобу доказування автономно, а і ланцюга безпосередньо пов`язаних між собою доказів, з яких одні випливають з інших та є похідними від них. Критерієм віднесення fruit of the poisonous tree є наявність достатніх підстав вважати, що відповідні відомості не були б отримані за відсутності інформації, одержавної незаконним шляхом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Ч.2 ст. 78 ЦПК України визначені критерії допустимості доказів. Так, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. В судове засідання заявник повторно не прибув, будучи належним чином повідомленим про час та місце його проведення, виявив бажання про судовий розгляд справи за його відсутності, на підставі доказів, наявних у матеріалах справи, не забезпечивши суд належними та допустимими доказами по заяві (справі). З - поміж іншого, суд також звертає увагу на те, що, як вбачається із відзиву на заяву заінтересованої особи, у Міністерстві освіти і науки України інформація з приводу навчання у вказаному заявником закладі освіти відсутня. Й відповідно до ЦПК України заявник має надати докази, зокрема, й того, що ним здійснено всі необхідні заходи, що передують зверненню до суду із заявою у порядку ст. 315 ЦПК України, оскільки докази того, що він звертався із заявою про видачу дубліката диплома [NUMBER] до Донбаської національної академії будівництва та архітектури (колишній Макіївський інженерно-будівельний інститут) в матеріалах справи відсутні, що є підставою для відмови у задоволенні заяви. Інші доводи цих висновків не спростовують, тому судом відхилені. Подавши свої докази, заявник реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи заявника, які наведені у заяві, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело прав. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed