Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

У січні 2023 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що між ним та ТОВ «Житловий комплекс «Нові Теремки» укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS] . На виконання договору нею сплачено грошові кошти в розмірі 14817 дол.США, що на даний час становить 541 837 грн. Оскільки строк будівництва, який визначений до 30 грудня 2019 року, був порушений між ними 28 жовтня 2021 року підписано додаткову угоду щодо розірвання договору. Угодою визначений строк повернення грошових коштів в розмірі 393 915,57 грн. - 180 календарних днів. Але ТОВ «Житловий комплекс «Нові Теремки» порушило умови договору та кошти не повернуло. . Крім того, між ним та ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН» був укладений договір купівлі-продажу деривативу на майнові права на квартиру ( [ADDRESS] ). На виконання договору вона сплатила 6350 дол.США, що на даний час становить 232 211 грн. Оскільки будівництво житлового будинку не закінчено у строк до 31 грудня 2019 року, 28 жовтня 2019 року було укладено додаткову угоду до договору купівлі-продажу. На виконання даного договору, відповідач зобов`язувався повернути кошти в розмірі 165 100 грн. протягом 180 днів, тобто у строк до 30 березня 2022 року. Відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, кошти не повернув, тому її право є порушеним. Оскільки відповідач добровільно не виконав свої зобов`язання, своє право вважає порушеним та має право на повернення грошових коштів у сплаченому ним розмірі. На підставі ст..625 ЦК України вважав, що товариство зобов`язано сплатити грошові кошти з урахуванням трьох відсотків річних: ТОВ «Житловий комплекс «Нові Теремки»в розмірі 10 777 грн. та ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН» в розмірі 4619 грн. Зазначив, що укладення договору мало на меті через рік очікувань отримання житла у власність для нього, його дружини, та трирічного сина. Але натомість отримали лише одні обіцянки спочатку добудувати житло, потім - повернення коштів. Внаслідок такого свавілля та безвідповідальності відповідачів, він вже понад трьох років зазнає душевних страждань, переживань за свою родину, створення гідних умов їх проживання; відчуває себе обманутим. Він змушений винаймати житло. Тому завдану моральну шкоду він оцінює в розмірі 100 000 грн., які в рівних частинах слід стягнути з відповідачів. Просив суд: стягнути з ТОВ «Житловий комплекс «Нові Теремки» на користь [PERSON] сплачені грошові кошти в розмірі 541 837 грн., що еквівалентно 14 817 дол.США, три відсотки річних в розмірі 10 777 грн., на відшкодування моральної шкоди - 50 000 грн., сплачений судовий збір в розмірі 6023,14 грн.; стягнути з ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН» на користь [PERSON] сплачені грошові кошти в розмірі 232 211 грн., що еквівалентно 6350 дол.США, три відсотки річних в розмірі 4619 грн., на відшкодування моральної шкоди - 50 000 грн., сплачений судовий збір в розмірі 2 868,30 грн.; вказати у рішенні суду про нарахування трьох відсотків річних на суму боргу до моменту його виконання згідно із ч.ч.10, 11 ст.265 ЦПК України. При розгляді справи представник позовні вимоги підтримав та просив задоволити позов у повному обсязі. У судове засідання представник ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН»не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив, відзив на позов суду не подав. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Ухвалу про відкриття, позовну заяву з додатками отримали 06 лютого 2023 року. Письмовий відзив до суду не надходив, причини неможливості його подати або заявити інші клопотання суду не повідомили. У судове засідання представник ТОВ «Житловий комплекс «Нові Теремки» не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив, відзив на позов суду не подав. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Ухвалу про відкриття, позовну заяву з додатками направлено на юридичну адресу товариства, конверти повертались. Додатково виклик відповідача здійснювався через розміщення оголошення на сайті суду. Письмовий відзив до суду не надходив, причини неможливості його подати або заявити інші клопотання суду не повідомили. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України). Відповідно до вимог ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ста. 628 ЦК України). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до ст.ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Встановлено, що 18 травня 2018 року між ТОВ «Житловий комплекс «Нові Теремки» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS] . За даним договором [PERSON] зобов`язувався прийняти у власність майнові права на квартиру [ADDRESS] (на даний час Фастівський район) Київської області. 18 травня 2018 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Андере Ріхтінген» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу деривативу №757533-А/4 щодо квартири [ADDRESS] (на даний час Фастівський район) Київської області. 18 травня 2018 року між ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН» та [PERSON] підписано акт прийому-передачі деривативу №57533-А/4. Між ТОВ «Житловий комплекс «Нові Теремки» та [PERSON] підписано акт 34/02-12 прийому-передачі (пред`явлення до виконання) форвардного контракту 57533-А/4. На виконання умов укладених договорів [PERSON] сплатив грошові кошти: ТОВ «Житловий комплекс «Нові Теремки» - 393 957,88 грн. (що на час сплати еквівалентно 14817 дол.США), ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН» - 165 100 грн. (що на час оплати еквівалентно 6350 дол.США). Відповідно до положень ст. ст. 626,628,629,638-640 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає і суті договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Так, п.8 договору купівлі-продажу деривативу передбачено, що відмова покупця від виконання цього договору, вчинена покупцем письмово та надіслана продавцеві у будь-який момент строку дії договору, реалізується через підписання сторонами додаткової угоди про розірвання договору та зазначення суми, що підлягає поверненню. 28 жовтня 2021 року між ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН» та [PERSON] укладено додаткову угоду до договору №57533-А/4 купівлі-продажу деривативу. За цією угодою сторони дійшли згоди розірвати договір купівлі-продажу деривативу №57533-А/4 від 18 травня 2018 року, з 28 жовтня 2021 року. П.2-3 угоди передбачено, що сторони дійшли взаємної згоди, що продавець (ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН») повертає покупцю ( [PERSON] ) грошові кошти у розмірі 165 100 грн. у термін 180 календарних днів з моменту підписання додаткової угоди. Між ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН» та [PERSON] підписано акт прийому-передачі (повернення) деривативу №57533-А/4. Також 28 жовтня 2021 року між ТОВ «Житловий комплекс «Нові Теремки» та [PERSON] було укладено додаткову угоду до договору №34/02-12 купівлі-продажу майнових прав на квартиру, якою сторони дійшли згоди розірвати договір купівлі-продажу майнових прав, з 28 жовтня 2021 року. П.2-4 угоди передбачено, що сторони дійшли взаємної згоди, що повертаються грошові кошти покупцю ( [PERSON] ) в розмірі 393 915,57 грн. у термін 180 календарних днів з моменту підписання додаткової угоди. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства (ст.526 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Встановлено, що ТОВ «Житловий комплекс «Нові Теремки» та ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН» у погоджений термін - 180 календарних днів тобто у строк до 28 квітня 2022 року (ні у строк на час прийняття судом рішення) грошові кошти в розмірі 393 915,57 грн. та 165 100 грн. не сплатили. Відповідачами позовна заява отримувалась, жодних заперечень, пояснень не надали, причин неможливості виконання умов договору щодо сплати коштів не повідомили. За таких обставин порушене право позивача на повернення коштів за будь-яких умов підлягає захисту шляхом стягнення з відповідачів на його користь переданих/отриманих грошових коштів в тому розмірі та сумі, в яких вони передавалися, а саме в розмірі 14 817 дол.США та 6 350 дол.США, що станом на дату подання позову складає 541 837 грн. та 232 211 грн. відповідно. Вказане також узгоджується із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 7 липня 2020 року в справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19). Тому вимоги про стягнення заборгованості підлягають до задоволення. Разом з тим, зазначення у рішенні суду про нарахування трьох відсотків річних на суму боргу до моменту його виконання згідно із ч.ч.10, 11 ст.265 ЦПК України, є правом суду, а не обов`язком. Нараховані відсотки у подальшому мають обґрунтовуватись позивачем та такі доводи мають перевірятись судом при розгляді відповідної справи. Щодо трьох відсотків річних. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи позивачем надано розрахунок за період з 29 квітня 2022 року по 26 грудня 2022 року: суму трьох процентів річних - 10 777 грн. (на суму боргу 541 837 грн.) та 4619 грн. (на суму 232 211 грн.). За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідачами на спростування проведеного представником позивача розрахунку щодо розміру трьох процентів річних не долучено будь-яких доказів, не подано інший контрозрахунок, зважаючи на погоджений строк сплати грошових коштів. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами невиконання відповідачами умов угоди щодо розірвання договору, та відповідно, сплата грошових коштів у строк до 28 квітня 2022 року. Також суд вважає законним та обґрунтованим висновок наданий до суду розрахунок трьох процентів річних, та їх слід прийняти до уваги, оскільки він відповідає вимогам закону, що регулюють відповідні правовідносини та не був спростований відповідачем. Тому в цій частині позовні вимоги також підлягають до задоволення. Щодо моральної шкоди. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, в установлених частиною другою цієї статті. Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При вирішенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд враховує, що укладаючи договір позивач сплатив своєчасно кошти та розраховував отримати майно у власність, використовувати його за призначенням. Тривалий термін порушення - з 2019 року. Жодних підтверджень подальшого здійснення будівництва, встановлення інших дат завершення матеріали справи не містять. Оскільки відповідач грубо порушив свої зобов`язання, тому позовні вимоги в частині завдання моральної шкоди є обґрунтованими. При вирішенні розміру шкоди, що підлягає відшкодуванню, суд враховує подані сторонами докази та вважає, що до стягнення підлягає шкода в розмірі по 5 000 грн. з кожного з відповідачів. В іншій частині слід відмовити, оскільки позивачем не надано доказів завдання шкоди у заявленому розмірі, зважаючи, що вкладаючи грошові кошти у будівництво, сторона правочину несе певний ризик не отримання або несвоєчасного отримання житла. Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Розподіл судових витрат суд здійснює на підставі ст.141 ЦПК України та стягує їх з відповідачів відповідно до задоволеної частини вимог. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved