Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до Деснянського районного суду міста Києва із позовною заявою до відповідачки [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Житлово-експлуатаційна дільниця - 316 Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» про відшкодування моральної та матеріальної шкоди заподіяної в наслідок залиття квартири. На обґрунтування заявлених вимог позивачка у позовній заяві зазначає, що квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить позивачці [PERSON] . Власником квартири [ADDRESS] є відповідачка [PERSON] 08.11.2014 року позивачкою в коридорі квартири, яка належить їй на праві власності виявлено протікання води на стелі та стінах, про що 15.12.2014 року комісією, створеною ЖЕД 316, складено акт про залиття квартири [ADDRESS] . Відповідно до акту від 15.12.2014 року, доступ до квартири [ADDRESS] надано не було. 06.10.2017 року мало місце друге залиття квартири позивачки, на стелі і стінах кімнати, кухні, ванної, туалету в квартирі [ADDRESS] виявлено сліди протікання води, про що комісією ЖЕД - 316 складено акт від 06.10.2017 року. Причиною залиття квартири позивачки вказано, що лопнула підводка зливного бачка у квартирі [ADDRESS] . 21.05.2018 року на звернення позивачки, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» надано кошторис відшкодування збитків в результаті залиття квартири [ADDRESS] , сусідами з квартири [ADDRESS] на суму 22042,00 грн. На початку березня 2021 року з вини відповідачки мало місце трете залиття квартири позивачки. На підставі звернення позивачки, ЖЕД-316, 04.03.2021 року складено дефектний акт з переліком робіт, які необхідно виконати для відновлення становища, яке існувало до пошкодження майна. Орієнтовний розмір заподіяної шкоди позивачка оцінює в розмірі 22042,00 грн., роботи по демонтажу та монтажу в розмірі 3000,00 грн., будівельні матеріали з «Епіцентру» на суму 83181,30 грн. Таким чином, з урахуванням тривалості і систематичності дій відповідачки спричинені залиттям квартири [ADDRESS] , позивачка просить стягнути з відповідачки моральну шкоду у розмірі 15000,00 грн. та матеріальну шкоду в розмірі 32042,00 грн. Представник позивачки подала до Деснянського районного суду м. Києва заяву про збільшення позовних вимог. Відповідно до якої, сторона позивача просить стягнути солідарно із [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] вартість матеріального збитку (шкоди), завданого залиттям квартири - 81052,00 грн. Стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] 15000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] 15 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Стягнути солідарно із [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] витрати на проведення оцінки вартості матеріального збитку у сумі 2000 грн. Письмові матеріали справи містять відзив на позовну заяву від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Тесленко Д.В. Відповідно до якого, представник відповідачка заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Так, позивачка, звертаючись із вказаним позовом до суду, стверджує про те, що мало місце залиття її квартири тричі: 08.11.2014 року, 06.10.2017 року та 21.01.2021 року. Представник відповідачки вказує на те, що в акті від 15.12.2014 року, складений за результатами залиття 08.11.2014 року не встановлено причину залиття, відсутній підпис винної особи, не було надано доступ до квартири № 67 . Після другого залиття, позивачка від ЖЕД 316 отримала дефектний акт від 16.05.2018 року, локальний та зведений кошториси на будівельні роботи в поточних цінах станом на 21.05.2018 року щодо ремонту квартири [ADDRESS] на суму 15900 грн. При цьому посилається, що позивачкою завищено суму збитку на 6142,00 грн. - заробітна плата в загальновиробничих витратах, яка вже врахована у загальній сумі будівельних робіт згідно вказаними кошторисами. Втретє залиття мало місце 21.01.2021 року, про що складено акт від 26.01.2021 року. Причина залиття - порив гнучкої підводки холодної води до пральної машини у квартирі [ADDRESS] . Представник відповідачки вказує на те, що деліктні зобов`язання передбачають презумпцію вини завдавача шкоди. Так, між [PERSON] та [PERSON] досягнуто згоди про те, що правом користування та розпорядження квартирою наділений [PERSON] , який з 2013 року у вказаній квартирі проживав самостійно, а з 2014 року надав це житло переселенцям з тимчасово окупованих території України. Таким чином, письмові матеріали справи не містять доказів, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] завдали шкоди майну позивача. Наданий позивачем рахунок на оплату будівельних матеріалів у ТЦ «Епіцентр» від 09.04.2021 року не свідчить про купівлю позивачем вказаних у ньому товарів, оскільки не є фіскальним чеком, а обсяг товарів у вказаному рахунку не корелюються із обсягом ремонтно -будівельних робіт. Отже, позивачкою не доведено здійсненні позивачкою витрат на суму 3000 грн. Крім того, представник відповідачки посилається на застосуванні строків позовної давності, оскільки позивачка довідалась про порушення своїх прав 15.12.2014 р., 06.10.2017 р., 26.01.2021 р. відповідно. Таким чином, перебіг позовної давності до вимог про відшкодування деліктної шкоди за фактами залиття від 15.12.2014 р. та 06.12.2017 р. розпочався 16.12.2014 р. та 06.12.2017 р. відповідно, і на момент пред`явлення позову до суду 28.04.2021 року строк позовної давності за вимогами про відшкодування шкоди, що витікають із фактів залиття від 15.12.2014 р. , 06.10.2017 р. сплив. Враховуючи те, що вимога про відшкодування моральної шкоди витікає із спричинення збитків майну, позовну давність за цими фактами слід застосовувати і до вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди. Представником відповідачки [PERSON] - адвокатом Тесленко Д.В. до суду подано відзив на заяву про збільшення позовних вимог. На обґрунтування розміру матеріального збитку у сумі 81052,00 грн. Позивачкою надано звіт № 001/08/22 про оцінку вартості матеріального збитку, завданого залиттям власнику квартири [ADDRESS] . Представник відповідачки вказує на те, що висновок про застосування коефіцієнта фізичного зносу оздоблювальних матеріалів є передчасним, якщо відсутні належні та достовірні докази на підтвердження, коли саме позивачка в останнє до першої події залиття робила ремонт у належній їй квартирі. Крім того, у висновку використовується індекс зміни вартості будівельно-монтажних робіт в житловому будівництві, яким не охоплюється витрати на заробітну плату. З наданого звіту неможливо виокремити суму збитків за подією третього залиття, оскільки дві попередні події охоплюються заявленою стороною відповідача позовною давністю. Таким чином, стороною позивача не надано достовірних та достатніх у їх сукупності доказів на підтвердження витрат, які вона має понести у зв`язку із відновленням її порушених прав. Підстави позову в частині стягнення моральної шкоди не змінились, відтак, збільшення пред`явленої до стягнення моральної шкоди обумовлюється тільки залученням до справи співвідповідача і витікає у пред`явлення до неї відповідної вимоги на тотожну суму - 15000,00 грн. Вважає заявлену до стягнення моральну шкоду явно завищеною, та такою, що ніяким чином не корелюється із обсягом матеріальних втрат, які послугували підставою для заявлення до стягнення моральної шкоди. При цьому, оскільки позивачкою у позові охоплено три події залиття, за двома з яких вже сплив строк позовної давності, тому наслідки спливу строку позовної давності мають бути застосовані і до вимог про стягнення моральної шкоди. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.06.2021 року, по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.10.2021 року, яка занесена д протоколу судового засідання, витребувано від КП КМР «КМ БТІ» інформацію щодо власників квартири [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.12.2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, за клопотанням представника позивачки та на підставі ст. 51 ЦПК України замінено неналежного відповідача [PERSON] на належного відповідача [PERSON] та залучено в якості співвідповідача [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03.10.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, прийнято до розгляду заяву про збільшення розміру позовних вимог. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03.10.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16.11.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка та її представник подану позовну заяву з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог підтримали та просили позов задовольнити. Представник позивачки в судових дебатах вказала про те, що заявлений розмір матеріального збитку (шкоди), заявлений позивачкою стосується виключно третьої події залиття квартири, а відтак відсутні підстави для застосування строку позовної давності. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялася належним чином. Письмові матеріали справи містять заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову заперечує в повному обсязі та просила застосувати строк позовної давності. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Тесленко Д.В. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та відзиві на заяву про збільшення розміру позовних вимог, а також просив застосувати строк позовної давності. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі та просив застосувати строк позовної давності. Представник третьої особи ЖЕД 316 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Вислухавши вступне слово, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 26.10.1998 року квартира [ADDRESS] на праві власності належить позивачці [PERSON] (а.с.198). Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 28.07.1993 року квартира [ADDRESS] на праві власності належала [PERSON] та [PERSON] (а.с.85). 31.07.2006 року [PERSON] подарував належну йому частину квартири [ADDRESS] [PERSON] , про що свідчить договір дарування частини квартири, посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі № 9-1189 (а.с.86). Згідно відповіді КП КМР «КМ БТІ» від 06.12.2021 року № 062/14-16165 (И-2021) згідно даними реєстрових книг КП КМР «КМ БТІ» квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] 1/2 ч., на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 28.07.1993 року та за [PERSON] 1/2 ч., на підставі договору дарування, посвідченого 31.07.2006 року. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що письмові матеріали справи містять витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна згідно якого частина квартири [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору дарування від 31.07.2006 року, посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої Київською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі за № 9-1189, та частина вказаної квартири належить [PERSON] на підставі договору дарування від 05.11.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняк Г.В. (а.с.62-63). Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що саме відповідачка [PERSON] є єдиним власником квартири [ADDRESS] . 26.01.2021 року комісією ЖЕД - 316 складено акт про те, що 19-20.01.2021 року мало місце залиття квартири [ADDRESS] (а.с.20). Комісійним обстеженням 26.01.2021 року встановлено те, що залиття квартири [ADDRESS] сталося з квартири № 67 в результаті пориву підводки холодної води до пральної машини. В наслідок залиття у квартирі [ADDRESS] в коридорі на стіні та стелі плями від залиття розміром приблизно 1 кв.м., в кухні на стелі та стіні плями від залиття - приблизно 1 кв.м., у туалетній та ванній кімнаті жовті плями на стелі від залиття - приблизно 0,5. Доводи представника відповідачки [PERSON] про те, що пояснення [PERSON] спростовують презумпцію вини відповідачів, суд до уваги не приймає з урахуванням наступного. Згідно положень ст. 22 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, серед іншого, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. У відповідності до роз`яснень, які містяться у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.92 року за № 6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до вимог статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В свою чергою статтею 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Відповідно до ст. 151 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт. Згідно із ч. 3 ст. 156 Житлового кодексу України власник квартири та члени його сім`ї повинні дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Положеннями ст. 177 ЖК України встановлено, що громадяни, зобов`язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання. Враховуючи викладені положення діючого законодавства, саме на власника покладається обов`язок відшкодування шкоди, заподіяної у зв`язку із використанням належного йому майна. Таким чином, враховуючи вище вказане, а також інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна про те, що [PERSON] є єдиним власником квартири [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що саме [PERSON] є належним відповідачем по вказаній справі. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц висловила правову позицію про те, що суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про відшкодування вартості матеріального збитку (шкоди) та моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки - пред`явлені до неналежного відповідача. Позивачка, на підтвердження розміру заподіяного їй матеріального збитку (шкоди) завданого внаслідок залиття квартири [ADDRESS] , що мало місце 19-20.01.2021 року надала звіт № 001/08/22 складений ТОВ «Центр оцінки та маркетингу» від 23.08.2022 року. Проте, суд вказаний докази до уваги не приймає виходячи з наступного. З наданого позивачкою звіту № 001/08/22 від 23.08.2022 року вбачається, що ринкова вартість матеріального збитку, завданого залиттям власнику квартири [ADDRESS] становить 81052,00 грн. Вказаний звіт здійснений за наступних умов та на підставі таких припущень: застосовано витратний підхід (метод залишкової вартості заміщення (відтворення); достовірності інформації, отриманої від замовника (позивачки) та її представника; вірогідність отриманої від замовника (позивачки) та її представника окремо не перевірялись суб`єктом незалежної оціночної діяльності; обстеження об?єкта оцінки не здійснювалось суб?єктом незалежної оціночної діяльності особисто; факт надання фотоматеріалів замовником та його представником не вплине на точність, достовірність, неупередженість отриманих результатів; з плином часу та завдяки зусиллям власника площа пошкоджених поверхонь стала потребувати менше витрат на відновлення, але частина площ та витрат збільшилась, для визначення того, на скільки збільшилась залишкова вартість відновлення, спричинена внаслідок подій 1 та 2, після настання події 3 оцінювачем було визначено коефіцієнт різниці як середньозважену величину. Так, зі слів позивачки, що останній ремонт у належній їй квартирі був зроблений у листопаді 2013 року (що не підтверджується іншими доказами) та із наданих позивачкою та її представником фотоматеріалів суб`єктом незалежної оціночної діяльності зроблено припущення, що фізичний знос оздоблювальних матеріалів складає тільки 10%, і тому у розрахунках в межах витратного підходу застосовано коефіцієнт фізичного зносу 0,9. Таким чином, суд приходить до висновку, про те, що оцінювач, складаючи вказаний звіт визначив розмір збитків з урахуванням всіх трьох подій залиття, які вказані позивачем у позовній заяві від 28.04.2021 року, а саме - 08.11.2014 року, 06.10.2017 року та 19-20.01.2021 року. Враховуючи вказане, суд позбавлений можливості самостійно виокремити з наданого звіту оцінювача, дані щодо розміру матеріального збитку, завданого позивачці саме останнім залиттям її квартири, що відбулось 19-20.01.2021 року. Отже, суд приходить до висновку, що стороною позивача всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження розміру завданої шкоди, заподіяної позивачці залиттям квартири, що мало місце саме 19-20.01.2021 року. Судом не застосовується положення ст. 256, 257 ЦК України, оскільки позовні вимоги стосується останнього залиття квартири позивачки, що мало місце 19-20.01.2021 року, в той час як позовна заява подана до суду 28.04.2021 року. Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди у розмірі 15000,00 грн. задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Згідно із вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішення, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. В обґрунтування позовних вимог про стягнення моральної шкоди позивачка вказує про те, що суть заподіяної позивачці моральної шкоди полягає в душевних стражданнях, яких позивачка зазнала у зв`язку із пошкодженням її майна, порушенням нормального ритму життя. Але слід зазначити, що належних та допустимих доказів на підтвердження того, що діями відповідачки [PERSON] було завдано позивачці моральних страждань, суду надано не було. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди немає. Відповідно до положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відтак витрати позивача у розмірі 2000,00 грн., пов`язані із проведенням оцінки вартості матеріального збитку суд покладає на позивачку. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed