Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-18 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку в нерухомому майні, зокрема, вимогами позовної заяви просить визнати за ним, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , право власності на 1/2 частку : - житлового будинку [ADDRESS] ; - земельної ділянки загальною площею 0.1522 га, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: Полтавська область, Лубенський район, с. Новий Байрак, з кадастровим номером 5324880309:09:001:0027. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що «06» серпня 2011 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб який зареєстрований у відділі ДРАЦС Хорольського ГУСО Полтавської області, актовий запис Ме 084457 від 06.08.2011 року. Проте під час перебування у шлюбі Відповідачкою разом з Позивачем серед іншого майна, 07.02.2012 року, за рахунок спільних коштів подружжям було придбано:за 52 781 грн. житловий будинок [ADDRESS] , на земельній ділянці розміром 1,522 гектарів, якій присвоєно кадастровий номер 5324880309:09:001:0027, та в цілому складається з: житлового будинку літ.А -1/№939, загальною площею 32,4 кв.м, житловою площею 20,7 кв.м, літня кухня - літ.Б, сарай-літ.В, убиральня- літ.Г, колодязь -№1, огорожа - №2; - земельна ділянка з кадастровим номером 5324880309:09:001:0027,з цільовим призначенням: Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0.1522 га, яка розташована за адресою: Полтавська область, Хорольський район, с. Новий Байрак. Право власності на оспорюване нерухоме майно було оформлено на Відповідачку, а Позивачем 07 лютого 2012 року була надана письмова згода на це придбання, проте позивач вважає об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки було придбано за час перебування сторін у шлюбі і частка кожного з подружжя в зазначеному майні є рівною. Рух справи в суді. Ухвалою судді Хорольського районного суду Полтавської області від 07.10.2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання по розгляду позовної заяви. Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 21.03.2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Заяви учасників процесу по суті справи та клопотання. Відповідач по справі подав відзив на позовну заяву ( а.с. 29-49 ) в якому зазначив, що заявлені позивачем позовні вимоги в позовній заяві не відповідають вимогам чинного законодавства у зв`язку є такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач та її представник - адвокат Яковенко Г.М. 23.12.2022,16.01.2023,21.02.2023, 29.03.2023, 18.05.2023 звернулися до суду з клопотаннями про відкладення розгляду справи на іншу дату, мотивуючи їх зайнятістю адвоката в інших процесах та хворобою. Суд звертає увагу, що судові засідання в даній справі призначалися неодноразово, на які відповідачем було подано заяви про перенесення судових засідань. Суд розцінює вказані заяви про перенесення судових засідань, як зловживання відповідачем своїми процесуальними правами, та з метою економії процесуального часу та не затягування розгляду справи, вважає за необхідне розглянути справу за наявними матеріалами. Аргументи учасників судового процесу в судових засіданнях. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Просить задовольнити позов. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Яковенко Г.М. заявлені позивачем позовні вимоги не визнали, вказали, що позовні вимоги не відповідають вимогам чинного законодавства у зв`язку є такими, що не підлягають задоволенню. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показала суду, що вона є подругою відповідача [PERSON] . На час їх знайомства 2009 року [PERSON] не була заміжня, але працювала та збирала кошти на придбання будику, який купила в с. Н.Байрак за власні кошти до заміжжя. Будинок юридично було оформлено після реєстрації шлюбу. Проживали [PERSON] та [PERSON] разом в даному домоволіднні, вели господарство, допомагали батьки [PERSON] з ремонтами та купівлею меблів. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показала суду, що являється матір"ю [PERSON] . Вони з родиною переїхали в 2007 році та придбали будинок в районі, перебувала в дикретній відпустці з онуком так, як [PERSON] навчалася та після закінчення навчання працювала в с. Штомпелівка ветлікарем . [PERSON] познайомилася з [PERSON] та почала зустрічатися з ним. В цей час почала збирати кошти на придбання будинку, які вона зберігала у них, як у батьків. Спочатку купили будинок та зробили ремонт, а вже потім було весілля, яке гуляли в будику в с. Н.Байрак. Фактично кошти за будинок були передані до шлюбу, а договір купівлі-продажу був юридчно оформлений в період шлюбу. Позиція суду. Суд дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Фактичні обставини, встановлені судом. Як слідує з матеріалів справи «06» серпня 2011 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб який зареєстрований у відділі ДРАЦС Хорольського ГУСО Полтавської області, актовий запис Ме 084457 від 06.08.2011 року. На даний час рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 20.10.2022 року шлюб між [PERSON] , [INFO] та відповідачем [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 06 серпня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Хорольського районного управління юстиції Полтавської області, актовий запис №68, - розірвано ( рішення набрало законної сили 22.11.2022 року, справа № 548/1080/22). Проте під час перебування у шлюбі Відповідачкою разом з Позивачем серед іншого майна, 07.02.2012 року, за рахунок спільних коштів подружжям було придбано:за 52 781 грн. житловий будинок [ADDRESS] , на земельній ділянці розміром 1,522 гектарів, якій присвоєно кадастровий номер 5324880309:09:001:0027, та в цілому складається з: житлового будинку літ.А -1/№939, загальною площею 32,4 кв.м, житловою площею 20,7 кв.м, літня кухня - літ.Б, сарай-літ.В, убиральня- літ.Г, колодязь -№1, огорожа - №2; - земельна ділянка з кадастровим номером 5324880309:09:001:0027,з цільовим призначенням: Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0.1522 га, яка розташована за адресою: Полтавська область, Хорольський район, с. Новий Байрак. Право власності на оспорюване нерухоме майно було оформлено на Відповідачку, а Позивачем 07 лютого 2012 року була надана письмова згода на це придбання. Надаючи правову оцінку встановленим фактам, суд вважає наступне. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно пунктів 5, 7 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі та припинення правовідношення. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожна особа має право на судовий захист. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини та оцінка доказів, наданих сторонами. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справпро право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Вирішуючи питання щодо поділу нерухомого майна суд виходить із того, що воно набуте сторонами за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу не спростована, тому земельна ділянка та житловий будинок є об`єктами спільної сумісної власності подружжя та підлягають поділу між позивачем та відповідачем у рівних частках. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Суд виходить із того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України). Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Вирішуючи спір, суд виходить із того, що відповідач у порядку ст. 81 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про побудову спірного житлового будинку у тому числі й за його особисті кошти, а тому не спростував ані презумпції спільності майна, придбаного у період шлюбу, ані рівності часток. Згідно із положенням п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Надані відповідачем докази не дають підстав для висновку про те, що купівля спірного житлового будинку, яке здійснено у період перебування позивача та відповідача у шлюбі, велося повністю чи частково за кошти [PERSON] , які є її особистою власністю. Суд враховує, що у матеріалах справи немає жодного документального підтвердження витрачання особистих коштів відповідача саме на купівлю спірного житлового будинку. Дійсно, під час судового розгляду у ході допиту відповідач підтвердив, що витратив особисті кошти у визначеному ним розмірі на купівлю спірного житлового будинку. Разом із тим, самі по собі показання [PERSON] та свідків не можна вважати достатніми доказами даної обставини за відсутності інших доказів. Підлягає урахуванню судом й те, що відповідач у судовому засіданні підтвердив, що під час подружнього життя кожен із подружжя мав заробіток. Тож наразі залишається недоведеним відповідачем той факт, що спільних сумісних коштів подружжя було недостатньо для купівлі спірного житлового будинку. Урахувавши встановлені судом обставини, надавши у нарадчій кімнаті оцінку наявним у справі доказам, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Питання розподілу судових витрат між сторонами вирішується відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із чим, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved