Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

У липні 2022р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Мілоан», в якому просила суд: -визнати недійсним кредитний договір № 4760143 від 07 грудня 2021р., укладений між ТОВ «Мілоан» та від імені [PERSON] (далі по тексту - кредитний договір); -стягнути з відповідача на свою користь збитки у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8300,00 грн.; судовий збір у розмірі 992,40 грн.; моральну компенсацію в розмірі 30000,00 грн. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що відносно неї були здійснені шахрайські дії наслідком чого стало укладання від її імені зазначеного вище кредитного договору на суму 10000,00 грн. Так, позивачка стверджує, що 06 грудня 2021р. третіми особами була здійснена авторизація у застосунку «Дія» з іншого пристрою внаслідок чого треті особи отримали доступ до паспортних даних позивачки та, на думку позивачки уклали кредитний договір від її імені. Позивачка також стверджує, що жодних дій, спрямованих на укладання оспорюваного кредитного договору не вчиняла, грошові кошти не отримувала, клієнтом банку АТ «Таскомбанк», який випустив банківську карту, на яку були перераховані грошові кошти не являється, номер мобільного телефону та адреса електронної пошти, за допомогою яких була здійснена авторизація на сайті відповідача їй не належить. Позивачка зверталася в досудовому порядку до відповідача з листами щодо досудового врегулювання даного спору, проте отримала відповідь, що за адресою її електронної пошти користувача не знайдено. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не вдалося, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом про визнання кредитного договору недійсним для захисту своїх прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 06 липня 2022р. відкрито провадження у справі, за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2022р. було задоволено заяву позивачки про витребування доказів, та витребувано у відповідача належним чином засвідчену копію кредитної справи, а саме: кредитний договір № 4760143 від 07 грудня 2021р., та документи, на підставі яких вказаний правочин було вчинено. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2022р. задоволено клопотання сторони позивача та витребувано у ТОВ «Фінансова компанія «Елаєнс» інформацію щодо власника картки № [NUMBER] та на яку 07 грудня 2021р. були зараховані кошти в розмірі 10000,00 грн., відповідно до платіжного доручення № 62765981. 01 грудня 2022р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач, заперечуючи проти позову зазначив, що оспорюваний позивачем кредитний договір був укладений за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, розміщений в електронному кабінеті позивача, ідентифікація позичальника здійснювалась за допомогою номеру мобільного телефону, на який був надісланий код для підписання кредитного договору, у зв`язку з чим, на думку відповідача, укладання кредитного договору іншою особою виключено. На думку відповідача, спірний правочин є укладеним, з додержанням вимог закону в тому числі в частині письмової форми, волевиявлення на укладення якого позивач виявив у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, направивши відповідачу підписану електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідь про прийняття пропозиції укласти електронний кредитний договір (акцепт) у формі електронного повідомлення. Заперечує проти стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю. У задоволенні позову просить відмовити повністю. 11 квітня 2023р. на адресу суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі, в яких зазначено про те, що позивачка не є клієнтом банку АТ «Таскомбанк», про що свідчить довідка, видана банком, також зазначено, що дані, які вказані в анкеті-заяві не відповідають дійсності, жодного повідомлення з одноразовим ідентифікатором не отримувала, договір не підписувала, в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача не реєструвалась, вільного волевиявлення на укладання оспорюваного договору не мала. Позовні вимоги просила задовольнити. У судове засідання, призначене на 01 червня 2023р. сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законодавством порядку. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивачки та її представника, позовні вимоги сторона підтримує в повному обсязі, з підстав, наведених у позові. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 07 грудня 2021р. між ТОВ «Мілоан», як кредитодавцем, та [PERSON] , як позичальником, був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язався на умовах визначених договором, на строк, визначений п. 1.3. договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. договору (далі - кредит), а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4. договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Кредит надається з метою задоволення потреб позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника (п. 1.1. кредитного договору). Згідно з п. 1.2. кредитного договору сума кредиту становить 10000,00 грн., який надається строком на 15 днів з 07 грудня 2021р. (п. 1.3. кредитного договору). Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 22 грудня 2021р. Пунктом 2.1. кредитного договору визначено, що кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. Згідно з пунктом 6.1. кредитного договору останній укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний, зокрема, через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Розміщені в особистому кабінеті позичальника проект цього кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицією товариства про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладання цього кредитного договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається товариством електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цього кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту). Електронне повідомлення (акцепт) може бути відправлене позичальником через сайт товариства, мобільний додаток, месенджери або у SMS-повідомленні з мобільного телефонного номеру позичальника на номер [NUMBER] . Після укладення цей кредитний договір надається позичальнику шляхом розміщення в особистому кабінеті позичальника (п. 6.2. кредитного договору). Додатково укладений електронний кредитний договір та/або повідомлення про його укладення може бути на розсуд товариства направлено позичальнику на електронну пошту або іншими каналами (засобами) зв`язку, наданими позичальником товариству. У відповідності до п. 7.1. кредитного договору, останній складається з Правил та індивідуальної частини (з додатками № 1 та № 2), набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ними обумовлені, з моменту отримання кредиту, який визначається згідно правил та відповідно до способу надання кредиту, визначеному у п. 2.1. договору. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як убачається із розділу кредитного договору (який був наданий відповідачем на виконання ухвали суду) про місцезнаходження та реквізити сторін підписи сторін у договорі відсутні, в тому числі і відсутній електронний підпис одноразовим ідентифікатором (алфавітно-цифрова послідовність). Будь-яких автентичних (рукописних) підписів осіб у цьому документі не міститься. Додаток № 1 та Додаток № 2 до кредитного договору також не містять електронний підпис одноразовим ідентифікатором (алфавітно-цифрова послідовність). Роздруківка платіжного доручення за № 62765981 від 07 грудня 2021р. на суму 10000,00 грн., яка має підтверджувати факт отримання позичальником коштів, не містить будь-яких даних, що вона підписана платником, не містить печатки та підпису відповідальної особи банку, через який здійснювалася дана операція. Натомість у платіжному дорученні зазначений № картки клієнта - [NUMBER] та ПІБ отримувача: [PERSON] . Відповідно до Правил надання фінансових кредитів відповідача банківська (платіжна) карта - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, держателем якої є заявник/позичальник, що використовується для здійснення фінансових операцій за належним йому картковим рахунком, та яка реєструється заявником/позичальником в особистому кабінеті. Заявником є фізична особи, що відповідає вимогам до заявника та звернулась до товариства з метою отримання фінансового кредиту із заявою/заявкою. Правилами також визначено, що картковим рахунком є належний заявнику/позичальнику рахунок в установі банку для використання якого емітована платіжна картка. Відповідно до довідки АТ «Таскомбанк» за № 4629/5623 від 07 березня 2023р., судом встановлено, що станом на 07 березня 2023р. жодних рахунків, відкритих на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) у банку не зафіксовано. Судом також встановлено, що 01 грудня 2021р. о 19:10 год. позивачці у застосунок «Дія» надійшло повідомлення про те, що до її аккаунту через BankID, ПриватБанк 01 грудня 2021р. о 19:10 год. було здійснено вхід з іншого невідомого пристрою Android 11. 09 січня 2022р. [PERSON] звернулася до відповідача із повідомленням щодо вчинення відносно неї шахрайських дій. У відповідь на вказане повідомлення відповідач надіслав лист в якому було зазначено про те, що за вказаною позивачем електронною адресою не знайдено зареєстрованого користувача. Таким чином, судом встановлено відсутність доказів, які підтверджують факт того, що сума позики або фінансового кредиту була зарахована на поточний рахунок позивачки та що останній прямо або опосередковано було передано на виконання кредитного договору суму коштів у розмірі 10000,00 грн., що саме позивачка має особистий кабінет у інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача та що саме позивачка подавала заяву на отримання кредиту. Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 639 ЦК України визначає, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частина 3 ст. 207 ЦК України чітко визначає, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, а згідно з п. 2) ч. 1 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 3 ст. 100 ЦПК України учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Відповідно до приписів п.1) ч.1 ст.1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» автентифікація - електронна процедура, яка дає змогу підтвердити електронну ідентифікацію фізичної, юридичної особи, інформаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи та/або походження та цілісність електронних даних. Пунктом 20 цієї частини передбачено, що ідентифікація особи - процедура використання ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, в результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи; Частиною 1 ст.14 цього Закону визначено, що електронна ідентифікація здійснюється за допомогою засобів електронної ідентифікації, що підпадають під схему електронної ідентифікації, затверджену Кабінетом Міністрів України. Особливі вимоги відповідно до цього Закону пред`являються до кваліфікованої електронної довірчої послуги. Відповідно до ч.6 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством. Порядок засвідчення наявності електронного документа (електронних даних) на певний момент часу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004р. № 680. Пунктом 3 цього Порядку передбачено, що надання послуги фіксування часу включає: реєстрацію звернень, на підставі яких формується електронна позначка часу; формування електронної позначки часу за допомогою особистого ключа центру сертифікації; передачу користувачеві послуги фіксування часу сформованої електронної позначки часу; реєстрацію та збереження електронної позначки часу, переданої користувачеві послуги фіксування часу. Відповідно до п.12) ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Статтею 11 цього Закону визначений Порядок укладення електронного договору. Зокрема, відповідно до ч. 3 цієї статті електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Частиною 6 цієї статті передбачено шляхи надання відповіді особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт), до яких відноситься: - надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 цього Закону визначено форми підписання електронного правочину: електронним підписом або електронним цифровим підписом відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронним підписом одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Пунктами 2.7,2.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою НБУ від 21 січня 2004р. № 22,зареєстрованою в МЮ України 29 березня 2004р. за № 377/8976 передбачено, що примірник розрахункового документа, реєстр платіжних вимог, які залишаються в банку, мають містити підписи/підпис відповідальних/відповідальної осіб/особи, зразки підписів яких/якої заявлені банку в картці із зразками підписів. Під час підписування розрахункового документа не дозволяється використання факсиміле, а також виправлення та заповнення розрахункового документа в кілька прийомів. Суд, дослідивши надану відповідачем роздруківку платіжного доручення, встановив, що остання не відповідає вимогам чинного законодавства України щодо первинних документів, та не може бути належним та допустимим доказом перерахування грошових коштів позивачу. Отже, судом установлена відсутність доказів того, що саме позивачкою було застосовано будь-яким способом ідентифікатор, зокрема, відсутні докази отримання позивачем будь-яким чином цього одноразового ідентифікатора, а також відсутні докази реєстрації позивача у інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача. Таким чином, судом установлено, що договір позики за допомогою електронного підпису позивачем не підписувався. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем, або під впливом тяжкої обставини. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частини третя та п`ята ст. 203 ЦК України передбачають, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Дослідженими доказами судом установлено та відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, що під час укладення кредитного договору від 07 грудня 2021р. було порушено вимоги ч. 3 ст. 203 ЦК України - відсутнє волевиявлення та внутрішня воля позивачки на його укладення. Належні та допустимі докази того, що із боку позивача була вчинена будь-яка дія, направлена на укладення цього договору та на отримання коштів на умовах позики терміном на 15 днів судом не установлені та матеріали справи не містять. За встановлених судом обставин заявлений позов в цій частині підлягає задоволенню. Стосовно вимог сторони позивача про стягнення на користь позивачки з відповідача у відшкодування моральної шкоди в розмірі 30000,00 грн., то в цій частині позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Вказана вимога мотивована тим, що врегулювання спору, що виник, в судовому та досудовому порядку, забрало багато часу, має негативний вплив на здоров`я та самопочуття позивачки. Згідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3, 5 Постанови за № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правої відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди, зокрема доказів протиправної поведінки відповідача, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Як і не було надано стороною позивача будь-якого доказу на підтвердження реального розміру цієї шкоди. З урахуванням викладеного суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в частині вимог про відшкодування моральної шкоди. У відповідності до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У відповідності до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Ч. 6 ст. 137 ЦПК України передбачено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду мають бути надані такі документи: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, довіреність); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги; детальний опис вчинених дій (наданих послуг). Надання суду вказаних документів є базовою та необхідною умовою для розподілу витрат на правничу допомогу, а їх задоволення залежить від рівня деталізації та обґрунтованості. Такий підхід до компенсації витрат на правничу допомогу закладався законодавцем і застосований Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у справі №372/1010/16-ц. У постанові від 03 травня 2018р. касаційний суд, здійснюючи розподіл судових витрат, вказав, якщо сторона документально доведе, що вона понесла витрати на правову допомогу (надасть договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат), то суд не матиме підстав для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial