Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

11.01.2022 року до Октябрського районного суду м. Полтави надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що 09.03.1993 року у місті Полтава відділом приватизації Житла згідно з розпорядженням (наказом) від 18.02.1993 року № 208 було видано свідоцтво про право власності на житло, яким було посвідчено, що квартира [ADDRESS] , дійсно належить за правом спільної сумісної власності, зокрема і [PERSON] . На момент приватизації вказаної квартири [ADDRESS] відповідач не була прописана за цією адресою у зазначеній квартирі, фактично в ній постійно не проживала, тому за таких умов вона станом на лютий - березень 1993 року не мала права брати участь у приватизації квартири [ADDRESS] . Факт позивачем встановлюється з метою оскарження розпорядження (наказу) №2081 від 18.021993 відділу приватизації житла у м. Полтава. Ураховуючи, вищевикладене позивач прохає суд встановити факт, що має юридичне значення а саме факт того що у період з 01.01.1992 року по 10 березня 1993 року [PERSON] не була прописана і фактично постійно не мешкала (проживала) у квартирі [ADDRESS] . 17.02.2022 року ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 10.02.2023 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Хворост Д.М. надійшов письмовий відзив на позов, в якому остання заперечувала проти задоволення позову посилаючись на те, що позивач ще 13.10.1994 визнала право власності [PERSON] на 1/7 частину квартири [ADDRESS] , купуючи у неї цю частку майна. Відтак абсолютно безпідставним є наразі намагання позивачки оспорити право власності [PERSON] в 2022 році коли ще в 1994 році позивач придбала частину спірного майна у відповідачки і станом на дату розгляду справи позивачка є власницею спірного майна. Більше того, представник відповідача вказує, що позивач пропустила всі можливі строки позовної давності щоб звернутися до суду з позовом про оскарження розпорядження (наказу) №2081 від 18.02.1993 відділу приватизації житла у м. Полтава. 16.02.2023 року від представника позивача - адвоката Тимофєєвої Ю.А. надійшла відповідь на відзив в якій остання підтримала позовні вимоги, вказувала, що відповідачкою жодного разу не сплачувались комунальні платежі та платежі з утримання будинку. А відтак, відповідач не проживала в квартирі [ADDRESS] , не виконувала зобов`язань по утриманню майна. Крім цього, відповідачем, визначивши, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , при цьому не доведено, що у відповідача існували підстави для реєстрації у належній позивачу власності. Ухвалою суду від 15.03.2023 року підготовче засідання закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилась, її представник у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, її представник у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила застосувати строк позовної давності. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 09.03.1993 року Відділом приватизації Житла у м. Полтаві згідно з розпорядженням (наказом) від 18.02.1993 року № 208 видано свідоцтво про право власності на житло, яким було посвідчено, що квартира [ADDRESS] , належить за правом спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . При цьому, позивач вважає, що оскільки у період з 01.01.1992 року по 10 березня 1993 року [PERSON] не була прописана і фактично постійно не мешкала (проживала) у квартирі [ADDRESS] , тому не мала права брати участь у приватизації квартири [ADDRESS] . Даний юридичний факт позивачем встановлюється з метою оскарження розпорядження (наказу) №2081 від 18.021993 відділу приватизації житла у м. Полтава. Відповідно до ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Згідно із ч.1 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Так, позивач при обґрунтуванні позову не зазначила які її особисті чи майнові права виникнуть, зміняться чи припиняться якщо буде встановлено вказаний факт що має юридичне значення. Як вбачається з матеріалів справи, 13.10.1994 між [PERSON] , [PERSON] , яка діє за себе та як законний представник неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , що мешкає в [ADDRESS] , як продавцями та [PERSON] , що мешкає там же, як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу 3/7 частини квартири номер чотири в будинку літ. «А», що знаходиться в [ADDRESS] , номер двадцять п`ять. 3/7 частини квартири номер чотири належали продавцю [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - в рівних частинах на підставі свідоцтва про право власності виданого відділом приватизації житла м. Полтави 09 березня 1993 року, зареєстрованого в Полтавському міжміському бюро технічної інвентаризації 09.03.1993 року в реєстрову книгу №119 за реєстром №16372. Продаж вчинено за 4000 (чотири тисячі) крб., які продавці одержали від покупця повністю при підписанні договору. Продавець свідчить, що згадані 3/7 частини квартири №4 до цього часу нікому не продавали, не подарований, в спорі і під забороною не перебуває. Договір підписано сторонами та засвідчено [PERSON] , заступником старшого державного нотаріуса Першої Полтавської державної нотаріальної контори 13.10.1994 року. Тобто позивач 13.10.1994 року визнала право власності [PERSON] на 1/7 частину квартири [ADDRESS] , купуючи у неї дану частку майна. Відтак встановлення факту, що має юридичне значення про те, що у період з 01.01.1992 року по 10 березня 1993 року [PERSON] не була прописана і фактично постійно не мешкала (не проживала) у квартирі [ADDRESS] жодним чином не впливає на виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав позивача, що є обов`язковою умовою для встановлення факту, що має юридичне значення відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України. Відповідно до ст.ст.77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Достатність доказів їх належність та допустимість, встановлюється при розгляді справи по суті, відсутність достатніх належних та допустимих доказів є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Згідно ст. 318 ЦПК України, у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 02 жовтня 2019 Верховний Суд у справі №175/2317/16-ц дійшов висновку, що заявник у справі про встановлення фактів, що мають юридичне значення, повинен обґрунтувати мету встановлення юридичного факту, оскільки саме мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне за собою правові наслідки. В даній позовній заяві зазначена мета не дає змоги зробити висновок що факт є юридичним і що тягне за собою правові наслідки. Крім цього, суд бере до уваги заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності до позовних вимог [PERSON] . Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до норм ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. До позову про встановлення факту, що має юридичне значення , застосовується строк загальної позовної давності у три роки, що передбачений ст. 257 ЦК України, строк позовної давності для позовних вимог позивача закінчився 13.10.1997 року, тоді як позивач підписала позовну заяву 03.10.2021 року і звернулася до Октябрського районного суду м. Полтави 11.01.2022 року, тобто після спливу строків позовної давності. Частиною 5 статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Жодних доказів в підтвердження переривання, зупинення перебігу позовної давності матеріали справи не містять та позивачем не надано та поважність причин пропуску не доведено. Частиною 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Оскільки представником відповідача - адвокатом Хворост Д.М. подана заява про застосування позовної давності, суд вважає за необхідне застосувати позовну давність. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відмову в позові в повному обсязі, у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Outcome: dismissed