Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог: [PERSON] звернувся до суд з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору на стороні позивача: Назавизівська сільська рада Надвірнянського району Івано-Франківської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. В обґрунтуванні позовних вимог посилається на те, що він є власником будинковолодіння по [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину. До його будинковолодіння завжди існував заїзд, а саме громадська дорога шириною 4 метри 30 сантиметрів. Дана дорога проходить повз будинковолодіння, де проживає відповідач по справі [PERSON] . Навесні 2019 року [PERSON] демонтував стару існуючу дорогу, яка відмежувала його будинковолодіння, в котрому він мешкає, з метою встановлення нової огорожі. Проте нову огорожу він почав монтувати не на межі розподілу будинковолодіння та дороги, а на відстані 1 м. 30 см. в сторону дороги, чим в свою чергу допустив самовільне захоплення дороги. Жодної згоди, чи будь яких законних підстав у відповідача на встановлення огорожі на тій межі немає. Факт самовільного захоплення дороги підтверджується актом виїзної комісії Назавизівської сільської ради від 20.05.2019, із змісту якого вбачається, шо комісія встановила факт порушення [PERSON] проїзної дороги шириною 1 м. 30 см., встановивши бетонний фундамент та огорожу, пригороджуючи заїзд. Крім того факт захоплення підтверджується листом відділу архітектури містобудовення, містобудівного кадастру та житлово-комунального господарства Надвірнянської РДА від 26.07.2019 № 56. Дана дорога\~є заїздом\~і до\~його будинковолодіння,\~і тому\~самовільне захоплення\~її частини\~порушує його\~права як\~землекористувача. На неодноразові вимоги щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відповідач не реагував, тому він змушений звернутися до суду за захистом порушеного права. Короткий зміст відзиву: Відповідач подав відзив на позовну заяву, згідно якого зазначив, що він не визнає позов в повному обсязі. Зазначає, що згідно позовної заяви він ніби-то самовільно встановив нову огорожу, при цьому посунув її та захопив частину заїзду. Дане твердження позивача не відповідає дійсним обставинам справи, так як немає жодного доказу, що саме він встановив паркан. Паркан був встановлений власником житлового будинку [ADDRESS] . Окрім того фото матеріали, які додані до даного відзиву, вказують на ту обставину, що паркан встановлено по старій межі одразу за електричним стовпом. Тобто огорожа стояла багато років, а у 2019 році замінена на нову. Акт виїзної комісії від 20.05.2019 є неналежним доказом, адже він не повідомлявся про виїзд комісії, як і позивач. Акт комісії не містить жодної план схеми. Таким чином в матеріалах справи немає жодного і допустимого доказу захоплення громадської дороги з його сторони. Таким чином жодного захоплення дороги ним здійснено не було, вимога позивача в частині демонтажу ним огорожі уздовж усієї дороги є необґрунтованою та недоведеною. Просить у задоволенні позову [PERSON] до нього про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, відмовити. Стислий виклад позицій сторін: Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав повністю з підстав, зазначених в позовній заяві, просив суд ухвалити рішення, яким зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні заїздом до будинковолодіння [ADDRESS] , шляхом демонтажу самовільно встановленої огорожі із бетонного фундаменту. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Просила суд ухвалити рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовити. Також просила стягнути з позивача в користь відповідача документально підтверджені судові витрати. Представник третьої особи Надвірнянської міської ради в судове засідання не з`явилась, при цьому подала заяву про розгляд справи у відсутності представника. Не заперечує проти задоволення позову. Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 12.09.2019 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 11.09.2020 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21.04.2021 замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, Назавизівську сільську раду Надвірнянського району Івано-Франківської області, на її правонаступника Надвірнянську міську раду Івано-Франківської області. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21.04.2022 задоволено клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі до припинення перебування позивача [PERSON] у Збройних Силах України. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 07.02.2023 відновлено провадження у справі. Фактичні обставини, встановлені судом: Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинковолодіння по [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 30.04.2004, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 3678405від 25.04.2004 (а.с. 5). Відповідно до земельно-кадастрового плану встановлення меж земельної ділянки, належної [PERSON] , що знаходиться по [ADDRESS] , площею 0,1257 га, земельна ділянка межує від точок Д до Г - із земельною ділянкою, належною [PERSON] , від точок Г до В - землі загального користування (заїзд) (а.с. 13). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, власником домоволодіння в [ADDRESS] є [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 28022489від 16.11.2010 (а.с. 17). Згідно інформації виконкому Назавизівської сілької ради, відповідач [PERSON] , 1972 р.н., дійсно зареєстрований по [ADDRESS] (а.с. 26). Відповідно до акту виїзної комісії Назавизівської сільської ради від 30.05.2018, комісія виїхала на місце розгляду спірного питання між жителями [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] , щодо порушень при будівництві. Розгляд спірного питання проводився в присутності представників двох сторін [PERSON] та [PERSON] . Провівши на місці конфлікту обстеження та вислухавши дві сторони зафіксували те, що межа між сусідами державним актом на земельну ділянку не зафіксована і не встановлена через конфлікт інтересів. Обидві сторони мають виготовлені технічні паспорти, в яких вбачаються допущені помилки (а.с. 15). Згідно акту виїздної комісії Назавизівської сільської ради від 20.05.2019, комісія підтвердила факт порушення [PERSON] проїздної дороги, який захопив 1 м. 30 см. заїзду, встановлюючи бетонний фундамент та огорожу, пригороджуючи заїзд. Залишений проїзд шириною 3 м. 10 см., замість 4 м. 30 см. попереднього заїзду. Прийнято рішенння рекомендувати [PERSON] демонтувати бетонний фундамент та пересунути огорожу, залишивши заїзд шириною 3 м. 50 см. (а.с. 14). Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права: Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Відповідно до статті 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф. Статтею 83 ЗК України встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо). Аналогічна норма містилася і у абзаці першому частини 4 ст. 4 ЗК України 1990 року, яким регулювалися земельні правовідносини до січня 1992 року і відповідно до якого було визначено, що не можуть передаватись у колективну та приватну власність землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, пасовища, сінокоси, набережні, парки, міські ліси, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів), а також землі, надані для розміщення будинків органів державної влади та державної виконавчої влади. Відповідно до статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про основи містобудування» до компетенції сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування на їх території належить, зокрема, затвердження відповідно до законодавства місцевих містобудівних програм, генеральних планів відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації. За змістом статті 17 Закону України «Про основи містобудування» містобудівна документація - затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій. Містобудівна документація є основою вирішення питань щодо передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування. Згідно пункту 9 частини четвертої статті 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», детальний план території визначає порядок організації транспортного і пішохідного руху. У відповідності до загальних положень ДБН 360-92* ДБН «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», поширюються на проектування нових і реконструкцію існуючих міських і сільських поселень України. Ці норми є обов`язковими для органів державного управління, місцевого і регіонального самоврядування підприємств і установ незалежно від форм власності та відомчого підпорядкування, громадських об`єднань і громадян, які здійснюють проектування, будівництво і благоустрій на території сільських поселень. Мережу вулиць і проїздів сільського населеного пункту слід формувати відповідно до його планувальної структури і рельєфу місцевості. Відповідно до п. 3.11 ДБН 360-92 "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень", затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року № 44, які поширюються на проектування нових і реконструкцію існуючих міських і сільських поселень України, обов`язкових для органів державного управління, місцевого і регіонального самоуправління, підприємств і установ незалежно від форм власності та відомчості, тупікові проїзди мають закінчуватися поворотними пункті 3.22 ДБН визначено, що на односмугових проїздах передбачаються роз`їзди (п.3.11); ширина проїжджої частини проїзду з однією смугою руху повинна становити не менше 3.5 метра; проїзди повинні бути облаштовані на відстані не ближче 5 метрів від стін, придатні для проїзду пожежних машин, майданчиками для розвороту пожежних та інших. Відповідно до частин першої-третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, порушення, невизнання або оспорювання права користування особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його права, яке, на думку цієї особи, полягає у позбавленні її можливості користуватися земельною ділянкою комунальної власності з діями відповідача щодо побудови нового паркану з порушенням межі між належними сторонам земельними ділянками (Постанова ВС у справі № 285/1018/18). Звертаючись до суду, позивач на підтвердження факту захоплення проїздної дороги надав акт від 30.05.2018 та 20.05.2019, складених виїзною комісією Назавизівської сільської ради. Дослідивши акти суд виходить із того, що зазначені акти від 30.05.2018 та 20.05.2019 не є належними і достатніми доказами того, що саме відповідачем порушено вимоги земельного законодавства щодо захоплення заїзду та встановлення бетонного фундаменту. Належним чином дослідивши акт від 30.05.2018 суд констатує, що комісією встановлено невідповідність фактичних меж двох земельних ділянок - як позивача, так і відповідача. Належним чином дослідивши акт від 20.05.2018 суд звертає увагу, що комісією, яка підтвердила факт порушення [PERSON] проїздної дороги та захоплення 1 м. 30 см. заїзду, не надано до акту жодної план-схеми із зазначенням місця накладення земельної ділянки, якою користується відповідач, на зазначену проїзну дорогу загального користування, параметри та координати проїзної дороги загального користування. Акти комісій не затверджувались рішенням сесії сільської ради. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження порушення прав позивача, а також відомостей щодо розміру, площі та меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), на якій виникло захоплення дороги накладення (перетин) спірних земельних ділянок, суду не надано. Суд звертає увагу, що виходячи із характеру спірних правовідносин, у цій справі підлягали встановленню обставини щодо фактичного розташування земельних ділянок, а саме: фізичні характеристики земельних ділянок (конфігурації, площі, проміри тощо; відповідність фактичного землекористування характеристикам земельних ділянок, визначених правовстановлюючими документами на ці земельні ділянки), місце накладення земельної ділянки, якою користується відповідач на зазначену проїзну дорогу загального користування, параметри та координати проїзної дороги загального користування. У пункті 6.1 Розділу ІІ Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5) визначено, що одними із основних завдань земельно-технічної експертизи є: -визначення фактичного землекористування земельними ділянками, а саме фізичних характеристик земельних ділянок (конфігурації, площі, промірів тощо); -визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки; -встановлення чи має місце накладення земельної ділянки, якою користуються відповідач на зазначену проїзну дорогу загального користування, межі захоплення дороги (проїзду) загального користування Отже, для встановлення обставин, чи має місце накладення земельних ділянок, необхідно досліджувати землевпорядну документацію, перевірити відповідність фактичного розташування земельної ділянки позивача та земельної ділянки, якою користується відповідач, чи має місце накладення земельної ділянки, якою користуються відповідач, на зазначену проїзну дорогу загального користування, межі захоплення дороги (проїзду) загального користування відповідно до правовстановлюючих документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки, що є компетенцією експертів у відповідній галузі. Суд роз`яснював позивачу право клопотати про призначення експертизи для з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та потребують спеціальних знань у галузі землеустрою, топографії, картографії і геодезії, проте позивач не скористалася таким правом. Враховуючи принцип змагальності, а також те, що висновки суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено достатніми доказами обставини, які мають значення для вирішення цього спору, а саме: факт захоплення та пригородження заїзду саме відповідачем, а також конкретний розмір, площу та межі земельної ділянки, на якій виникло захоплення заїзду, факт дійсного порушення його права, яке, на думку цієї особи, полягає у позбавленні його можливості користуватися земельною ділянкою комунальної власності з діями відповідача щодо побудови нового паркану з порушенням межі між належними сторонам земельними ділянками. Щодо розподілу судових витрат: Згідно ч.ч. 1, 2 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підтвердження понесених відповідачем судових витрат, стороною відповідача надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, та квитанцію про оплату витрат на професійну правничу допомогу. Як вбачається з попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат від 15.01.2020, відповідачем очікуються наступні витрати на правничу допомогу: написання адвокатом відзиву - 700 грн., представлення інтересів адвокатом у суді - 1400 грн. (2 судових засідання по 700 грн. за одне судове засідання). Згідно квитанції № 0854, серії АЕ, від 01.03.2023, відповідачем [PERSON] спалчено 4000 грн. витрат на правничу допомогу. Разом з тим суд вважає за необхідне зазначити, що доводи сторони відповідача щодо співмірності судових витрат на правову допомогу, є частково обґрунтованими. Так, згідно журналів судових засідань, представник відповідача фактично брав участь у трьох судових засіданнях (07.10.2021, 15.05.2023 та 30.05.2023), тому задоволенню підлягають понесені витрати на правову допомогу за участь трьох судових засіданнях (700,00 х 3 = 2100,00 грн.). Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог щодо витрат на правничу допомогу, зокрема: написання адвокатом відзиву - 700,00 грн., участь у трьох судових засіданнях (07.10.2021, 15.05.2023 та 30.05.2023) - 2100 грн. (700,00 х 3), а всього 2800,00 грн. витрат на правничу допомогу, оскільки саме на цю суму підтверджується доказами надання представником відповідача правничих послуг. Висновки суду: Враховуючи встановленні обставини суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами у відповідності до вимог статей 77-78 ЦПК України наявності порушень\~його права\~з боку\~відповідача.\~На підставі\~наведеного суд\~вважає,\~що в\~задоволенні позовних\~вимог позивача\~про усунення перешкод у користуванні майном необхідно відмовити у зв`язку з їх недоведеністю. З відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь позивача [PERSON] 2800 грн. сплачених витрат на професійну правничу допомогу. На підставі ст.ст. 15, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 78, 83, 91, 96, 103, 152 ЗК України, ст.ст.\~12,\~17\~ЗУ «Про\~основи містобудування»,\~ст.\~19\~ЗУ «Про\~регулювання містобудівної\~діяльності»,\~п.п.\~3.11,\~3.22\~ДБН 360-92\~"Містобудування.\~Планування і\~забудова міських\~і сільських\~поселень",\~затверджених наказом\~Держкоммістобудування від\~17.04.1992\~№ 44,

Outcome: approved