Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-01 00:00:00

директор Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» - Макєєв В.М. звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідачки заборгованість за договором №1735865 від 28.03.2021 року у розмірі 7786 грн. 10 коп. та понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] укладено кредитний договір №1735865, про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до якого [PERSON] , отримала позику в розмірі 2000 грн строком на 28 днів шляхом переказу коштів на платіжну картку. 20.10.2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «УМ Факторинг» укладено договір факторингу №1 та підписано реєстр прав вимог №1 від 20.10.2021 року. Зазначає, що відповідачка ухиляється від виконання зобов`язання і заборгованість за Кредитним договором не погашає, а тому станом на день подання позовної заяви, загальна сума заборгованості відповідача за кредитним договором складає 7786.10 грн Враховуючи наведене, просить позов задовольнити та стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за Договором №1735865 від 28.03.2021 р. у розмірі 7786.10 грн. та понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2481 грн. й витрати на проведення оцінки грошового збитку, завданого відповідачем в розмірі 15000 грн. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23 березня 2023\~року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено справу слухати у спрощеному порядку без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 28.03.2023 року позивачем додані додаткові пояснення по справі, у яких зазначає, що позивач на підтвердження переходу права вимоги за кредитним договором зробив витяг з реєстру прав вимог №1 від 20.10.2021 року, який був наданий суду разом з позовом.(а.с.44-45) Відповідачка, отримавши відповідно 04.04.2023 року копію ухвали про відкриття провадження, копію позовної заяви з додатками та пам`ятку про права та обов`язки, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, у встановлений судом строк не надала до суду відзив на позовну заяву, чи заяву про неможливість подання такого. Також, відповідачка повідомлялася про розгляд справи судом шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті судової влади. (а.с.47,57) У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо, відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення. Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Статтями 12, 81\~ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 28.03.2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] укладено договір №1735865 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до якого [PERSON] , отримала кредит в розмірі 2000 грн. строком на 28 днів шляхом переказу коштів на платіжну картку. Відповідно до п. 1.4.1, 1.4.2 Договору сторони погодили стандартну процентну ставку у розмірі 1.90% в день, знижену процентну ставку у розмірі 1.90% в день та умови застосування таких. Пунктом 4.2.2 Договору №1735865 передбачено, що клієнт , підписуючи цей Договір, дає згоду на його автопролонгацію, - продовження Договору та строку користування кредитом з закінчення строку кредиту або продовження строку кредиту ще на 15 днів. Також п.7.4.1, 7.4.2 сторони погодили розміри штрафу у разі невиконання або неналежного виконання клієнтом зобов`язань. Відповідно до додатку №1 до Договору №1735865 сторонами погоджено графік платежів, відповідно до якого сума кредиту становить 2000.00 грн., сума нарахованих процентів 1064.00 грн., разом до сплати 3064.00 грн., дата повернення кредиту та сплати нарахованих процентів 25.04.2021 р. Договір та додаток до нього були підписані позичальником [PERSON] електронним підписом, про що вказано в розділі 9.7 Договору №1735865 (а.с.12-17). Відповідно до копії квитанції за сплату наданою позивачем, на картку [NUMBER] зараховано кошти в сумі 2000 грн. номер операції: 84381240. (а.с.18) Виходячи із відповіді АТ КБ «ПриватБанк» на виконання ухвали суду від 23.03.2023, 28.03.2021 року здійснено зарахування коштів у сумі 2000.00 грн. на карту [PERSON] № [NUMBER] . (а.с.50) Отже, судом встановлено, що ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» свої зобов`язання за договором №1735865 виконало, а саме надало відповідачу кредит у розмірі та на умовах погоджених Договором №1735865 від 28.03.2021 року. 20.10.2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «УМ Факторинг» укладено договір факторингу №1 та підписано реєстр прав вимог №1 від 20.10.2021 року. (а.с. 7-11) За правилом ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В силу ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч.2 ст.639 ЦК України). Абзац 2 ч.2 ст.639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 7 жовтня 2020 року №127/33824/19; від 16 грудня 2020 року у справі №561/77/19. У ст.3 ЗУ «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч.5 ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Згідно ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом частини другої ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів, не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). За таких обставин, оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення суми боргу у розмірі 7484.00 грн. підлягає до задоволення. Щодо позовних вимог в частині стягнення упущеної вигоди, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. За ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03.08.2018 у справі №923/2075/15, у постанові від 11.04.2018 у справі №921/377/14-г/7. Як встановлено судом із звіту про оцінку, доданого позивачем, такий зроблений за період з дати планового грошового погашення позики (згідно графіку платежів це 28.03.2021 року) до 28.07.2021 року. Тобто, судом встановлено, що такий звіт охоплює період часу до укладення Договору факторингу (20.10.2021 року) та переходу права вимоги до позивача. Згідно зі статтею 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має це усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків. Відтак, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів суми збитків, які б могли бути реально отримані позивачем у виді доходів, оскільки такий розрахунок проведений за період, за який позивач ще не набув право грошової вимоги до боржника (відповідача). Таким чином, у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач дійсно отримав би дохід у сумі 302.10 грн., у зв`язку з чим у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Відтак, враховуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд дійшов таких висновків. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при\~поданні позову\~до суд\~сплачено судовий\~збір у\~сумі 2481\~грн.\~що підтверджено\~квитанцією,\~яка міститься\~у матеріалах\~справи (а.с.5). У зв`язку з частковим задоволенням позову, з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 2481 грн. (96.12 % від 2481 грн.) судового збору. Щодо стягнення витрат на проведення оцінки грошового збитку у розмірі 15000,00 грн, суд, враховуючи відмову у задоволенні позову в частині стягнення упущеної вигоди, відмовляє у стягненні таких витрат. Крім цього, суд приймає до уваги очевидну непропорційність таких витрат. На підставі наведеного та

Outcome: partial