Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

[PERSON] (надалі - позивач) звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з ним. Позовну заяву мотивує тим, що він перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 07 червня 2008 року, який розірвано рішенням Здолбунівського районного суду від 10 червня 2019 року у справі №562/4938/19. Після розірвання шлюб їх неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , залишився проживати із матір`ю. Однак, починаючи з січня 2020 року син проживає з ним у с. Глинськ, навчається у Глинському ліцеї Рівненського району Рівненської області. І починаючи з січня 2020 року відповідач взагалі не приходить до сина, не цікавиться ним, не виховує його, не утримує. Син перебуває на повному його утриманні та проживає разом з ним. Також вказує, що він має стабільний самостійний дохід, яким може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості, має житло, де і проживає зараз з ним син. В той час як відповідач не працює, взагалі не піклується про сина. У судове засідання позивач та його представник [PERSON] не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується їх розпискою. 25 травня 2023 року позивач подав заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час, дату і місце проведення судового засідання. Згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Рівненській області від 16 грудня 2022 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 06 вересня 2019 року. 08 травня 2023 року до суду повернулася не врученою судова повістка для відповідача на 25 травня 2023 року з довідкою поштового відділення про причини повернення/досилання, де вказана причина повернення - адресат відсутній за вказаною адресою. Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У частині восьмій статті 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі. Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження. Згідно ч. 4 ст. 130 ЦПК України, у разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Відповідно до частини 1, 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Оскільки судова повістка, направлена судом відповідачу за адресою, за якою зареєстровано її місце проживання, повернута суду з відміткою - адресат відсутній за вказаною адресою, тому суд вважає відповідача такою, що була належним чином повідомлена про час, дату та місце судового розгляду. Враховуючи, що про причини неявки відповідач суд не повідомила, відзив не подала і позивач не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, таким чином суд проводить розгляд справи згідно ст.280 ЦПК України в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів за згодою позивача. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Здолбунівської міської ради в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. 17 травня 2023 року представником третьої особи Галузою В.П. подано заяву, в якій просить справу розглядати без їх участі, всі позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків. Як встановлено судом 07 червня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Під час перебування у шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Глинською сільською радою Здолбунівського району Рівненської області 21 січня 2011 року, серії [NUMBER] . Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 червня 2019 року в справі №569/4938/19, яке набрало законної сили 11 липня 2019 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , залишено проживати з матір`ю, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1 300 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 12 березня 2019 року і до досягнення ним повноліття. Згідно довідки №293 від 12 грудня 2022 року, виданої П`ятигірським старостинським округом Здолбунівської міської ради Рівненської області, [PERSON] разом з сином [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] . Син [PERSON] проживає за вищевказаною адресою без реєстрації і знаходиться на утриманні батька [PERSON] , про що стверджують свідки [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки №141/02-07 від 12 грудня 2022 року, виданої Глинським ліцеєм Здолбунівської міської ради Рівненської області, [PERSON] дійсно навчається в Глинському ліцеї Здолбунівської міської ради Рівненської області з 17 грудня 2020 року по теперішній час. З висновку органу опіки та піклування Здолбунівської міської ради щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] слідує, що працівниками служби у справах дітей Здолбунівської міської ради було проведено обстеження умов проживання за адресою проживання батька з дитиною. За місцем проживання батька [PERSON] в [ADDRESS] , для малолітнього [PERSON] створені всі належні умови для розвитку та виховання. Санітарний стан будинку відповідає санітарно-гігієнічним нормам, у хлопчика власна кімната, в якій є місце для сну, відпочинку та підготовки уроків. При спілкуванні працівників служби у справах дітей Здолбунівської міської ради з малолітнім [PERSON] , він повідомив, що хоче проживати з батьком [PERSON] , оскільки матір [PERSON] протягом року не бачилася з ним, хоча в телефонному режимі спілкується постійно. [PERSON] на засідання комісії з питань захисту прав дитини не з`явилась, хоча була попереджена належним чином. В телефонному режимі повідомила, що приїхати не може, оскільки її теперішній цивільний чоловік знаходиться в госпіталі, вже 2 роки з сином не бачилася, але телефонує до [PERSON] майже щодня, не висилає подарунків та не допомагає матеріально, бо сама безробітна, перебуває на утриманні цивільного чоловіка. Не заперечує, щоб син проживав з батьком. До засідання комісії з питань захисту прав дитини [PERSON] повідомив, що хоче щоб малолітній [PERSON] проживав разом з ним, оскільки він постійно займається його вихованням та утриманням, а матір дитини протягом двох років проживає у Одеській області, має іншу сім`ю, протягом року не бачила сина, хоча в телефонному режимі спілкується постійно. Дослідивши та взявши до уваги подані документи на засідання комісії з питань захисту прав дитини Здолбунівської міської ради, вважають за доцільне прийняти рішення щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені та враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] ., навчається в Глинському ліцеї Здолбунівської міської ради Рівненської області з 17 грудня 2020 року, при цьому бажає і надалі проживати з позивачем, йому створені належні умови для проживання, виховання і розвитку, тому суд доходить висновку, що місце проживання [PERSON] , [INFO] , слід визначити з позивачем, що в повній мірі відповідає інтересам малолітньої дитини, та спрямоване на забезпечення її належного догляду, розвитку і виховання. Таким чином позов підлягає задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір слід покласти на відповідача, відтак з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп.

Outcome: approved