Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до АТ «Креді Агріколь Банк» про захист прав споживача. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 21.07.2020 між сторонами спору було укладено комплексний договір № 1/2418988, відповідно до умов якого позивачу надано кредит в розмірі 125520 грн. строком на 60 місяців на споживчі потреби. Серед умов договору, зокрема, передбачено сплату позивачем комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,3 % щомісяця від суми кредиту (п. 1.3.2) та страхової премії в сумі 5520 грн. в день укладення договору (п. 5.2). Покладення на позивача виконання даних грошових зобов`язань вважає незаконними, такими що суперечать чинному законодавству в сфері споживчого кредитування. Зауважує, що згідно з п. 1.3.2 комплексного договору № 1/2418988 від 21.07.2020 позивачу встановлена щомісячна комісія в розмірі 2886,96 грн. за електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через дистанційні системи обслуговування, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування позичальника (як усно, так і письмово) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо. Тобто, оспорюваним пунктом договору позивачу фактично встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому надання інших послуг за вказану комісію умовами договору не передбачено. Враховуючи, що позивачу встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу відповідача, яка за законом повинна надаватися безоплатно, вважає, що вказаний пункт договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним. Крім того, частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» прямо наголошує, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Оскільки текст договору був написаний дрібним шрифтом, позивач через вади зору не мала можливості повністю і глибоко ознайомитися з його змістом, а сам правочин був укладений поспіхом, фактично на основі довіри позивача до представників банківської установи, без дотримання попередньої процедури підписання кредитного договору, передбаченої нормами Закону України «Про споживче кредитування». Як згодом довідалася позивач, для прийняття нею усвідомленого рішення щодо обрання оптимальної для себе схеми кредитування серед наявних та можливих, відповідач відповідно до статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» повинен був надати споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація має безоплатно надаватися кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до договору, у письмовій формі. Проте, з паспортом споживчого кредиту позивач ознайомлений не був. Позивач вказує, що дане правило стосується, зокрема, укладення договору про надання супутньої послуги. В даному випадку нею стало страхування майнових інтересів страхувальника, пов`язаних з його життям, здоров`ям та працездатністю. Позивач мав право укласти договір про надання додаткових чи супутніх послуг з обраною ним третьою особою, включеною до переліку тих, які відповідають вимогам кредитодавця. Проте, з даним переліком позивач ознайомлена не була, натомість, відповідач пов`язав укладення договору про надання споживчого кредиту з вимогою укласти договір страхування з конкретною третьою особою - ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна страхування життя», про що свідчить спірний Розділ II комплексного договору № 1/2418988 від 21.07.2020, що є прямим порушенням заборони, встановленої частиною четвертою статті 20 Закону України «Про споживче кредитування», якою кредитодавцю забороняється пов`язувати укладення договору про споживчий кредит з вимогою укладення договорів про надання додаткових чи супутніх послуг із конкретною третьою особою. Наголошує, що відповідно до частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. На підставі наведеного та посилаючись на положення статей 216, 1212 ЦК України позивач просила суд: визнати недійсними п. 1.3.2 та Розділ II комплексного договору № 1/2418988 від 21.07.2020; застосувати реституцію, стягнувши з відповідача грошові кошти, як набуті ним без достатньої правової підстави на виконання позивачем п. 1.3.2 комплексного договору № 1/2418988 від 21.07.2020 у розмірі 5773,92 грн. та грошові кошти, які набуті ним без достатньої правової підстави на виконання позивачем умов Розділу II комплексного договору № 1/2418988 від 21.07.2020 в розмірі 5520 грн., що разом складає 11293,92 грн. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.10.2020 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даною позовною заявою. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 27.11.2020 від позивача до суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій зазначає, що вона виконала свої грошові зобов`язання згідно з умовами кредитного договору № 1/2418988 від 21.07.2020 перед відповідачем повністю, доказом чого є довідка № 298 від 20.11.2020, що видана самим відповідачем. Зокрема, 19.10.2020 позивач сплатила 97135,27 грн., з яких 2886,96 грн. комісії, що передбачена п. 1.3.2 комплексного договору № 1/2418988 від 21.07.2020, дійсність якої позивач оспорює в суді. На підставі наведеного, позивач на підставі статті 49 ЦПК України просить суд стягнути з відповідача додатково 2886,96 грн. комісії з підстав, наведених у позовні заяві, а разом з урахуванням ціни позову 14180,88 грн. 02.12.2020 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі. У відзиві представник відповідача зазначає, що при поданні даного позову позивач посилається на статтю 22 Закону України «Про захист прав споживачів» виключно для уникнення сплати судового збору в сумі 840,80 грн. за подання до суду позовної заяви з позовними вимогами немайнового характеру, жодного порушення права споживача відповідачем не допущено при укладенні договору. Спірні відносини між позивачем та відповідачем щодо укладення договору регулюються Законом України «Про споживче кредитування», а не Законом України «Про захист прав споживача». Крім того, представник відповідача у відзиві вказує, що 10.06.2017 набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері та регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Чинним законодавством України надано право банку отримувати плату за обслуговування кредиту, оскільки воно прямо передбачено Законом України «Про споживче кредитування», а тому відсутні підстави для визнання договору в тій частині недійсним. Наголошує, що не може бути прийнято судом до уваги твердження позивача про відсутність можливості ознайомитись з умовами кредитного договору, оскільки дане твердження нічим не доведено. Оспорюваний договір вчинений у письмовій формі, як це передбачено частиною першою статті 1055 ЦК України. Даний договір був підписаний позивачем і вона жодних зауважень не висловила, що свідчить про її згоду з умовами договору. З урахуванням судової практики та на основі детального вивчення матеріалів справи відповідач зазначає, що оспорюваний позивачем п. 1.3.2 договору повністю відповідає вимогам законодавства, а отже, відсутні підстави для визнання його недійсним. Якщо ж позивач вважає даний пункт договору нікчемним в силу Закону, то відсутня необхідність визнання його недійсним в судовому порядку, а вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину позивачем не заявлена. Представник відповідача у відзиві також зауважує, що позивач просить суд визнати недійсним Розділ II комплексного договору № 1/2418988 від 21.07.2020 щодо страхування життя [PERSON] , оскільки при наданні даної супутньої послуги не була ознайомлена із переліком страхових компаній, які відповідають вимогам кредитодавця, а укладення договору страхування банк пов`язав із договором про надання споживчого кредиту. З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано письмових доказів на підтвердження вищезазначених обставин, відповідно, не може бути визнаний недійсним Розділ II комплексного договору № 1/2418988 від 21.07.2020, виходячи із припущень. Посилання позивача на не ознайомлення із переліком страхових компаній, які відповідають вимогам кредитодавця, обмеження у праві вибору страхової компанії не знаходить свого підтвердження при вивченні матеріалів справи. Додатково звертає увагу, що, в силу статті 15 Закону України «Про споживче кредитування» позивач мав право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі з разі отримання ним грошових коштів. Проте, клієнт цього не зробив, продовжив користуватись кредитними коштами та здійснювати всі без винятку платежі за договором у погоджений сторонами строк. Вказане підтверджує ту обставину, що позивач повністю була обізнаною з усіма умовами кредитування, які її повністю влаштовували на момент укладення договору. Разом з тим, представник відповідача зазначає, позивач направив банку лист від 03.09.2020 щодо приведення договору у відповідність із зазначеною інформацію, лист від 11.09.2020 щодо спрямування коштів на погашення боргових зобов`язань. Однак, не дочекавшись відповідь банку, [PERSON] звернулася до суду, хоча клієнту було надано відповідь в листі № 12410/1301 від 07.10.2020 - банк погодився виправити допущену описку в таблиці, що є додатком 1 до договору. Зазначене свідчить про заздалегідь прийняте клієнтом рішення оспорювати в судовому порядку дійсність укладеного правочину, а не приводити його у відповідність до Закону через ненадання інформації/вибору при його укладенні. Представник відповідача вважає, що твердження позивача про не ознайомлення її з паспортом споживчого кредиту (про існуючі види кредитування) не має правового значення для розгляду позовних вимог про визнання недійсним п. 1.3.2 щодо неправомірності стягнення комісії та позовної вимоги про визнання недійсним Розділу II щодо страхування життя позичальника. На думку представника відповідач, визначені в позовній заяві [PERSON] підстави для визнання недійсними п. 1.3.2 та Розділу II комплексного договору № 1/2418988 від 21.07.2020, за помилкового посилання на норми Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження при належному вивченні матеріалів справи, норм матеріального права, що регулюють дані правовідносини, та судової практики. У момент укладення договору жодного порушення прав клієнта відповідачем не допущено, договір відповідає вимогам законодавства, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. 17.08.2021 від представника відповідача до суду надішли письмові заперечення у справі, в якій зазначає, що як вбачається із позовної заяви, позивач посилається на статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів», як правову підставу для визнання недійсним п. 1.3.2 комплексного договору № 1/2418988 від 21.07.2020 щодо сплати комісії на користь банку, оскільки вважає його неправомірним. Позивачем не надано жодних доказів порушення банком порядку надання йому як споживачеві інформації про умови кредитування, вартість послуг, сукупну вартість кредиту. Факт належного виконання банком обов`язку про надання позивачу як споживачу фінансових послуг повної інформації підтверджується копіями документів, які самою [PERSON] підписано при укладенні оспорюваного нею договору, та які приєднані нею до позовної заяви як додатки: комплексного договору № 1/2418988 від 21.07.2020; таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (в тому числі Графік платежів по кредиту, ануїтент). Вважає, що позивачем не доведено належними письмовими доказами факт ненадання банком йому як споживачу послуг інформації про умови фінансову послугу, яку [PERSON] отримала. Зважаючи на недоведеність позивачем факту порушення банком порядку надання споживачеві інформації про фінансову послугу при укладенні комплексного договору № 1/2418988 від 21.07.2020, в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним п. 1.3.2 комплексного договору № 1/2418988 від 21.07.2020 слід відмовити, оскільки відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про захист прав споживачів». Просить суд врахувати дані пояснення при розгляді справи по суті та ухваленні рішення. 17.09.2021 від позивача до суду надішли заперечення на відзив, в яких зазначила, що оскільки Законом України «Про споживче кредитування» не встановлено спеціального порядку судового захисту прав споживачів, слід керуватися нормами статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому судовий збір в такого роду категоріях справ за подання позову до суду не сплачується. Зауважує, що позивач лише стверджує і наполягає, що умова п. 1.3.2 комплексного договору № 1/2418988 від 21.07.2020 є несправедливою, з огляду на те, що інформація і відомості, які в ній зазначені, мають надаватися відповідачем безкоштовно, що прямо передбачено статтею 11 Закону України «Про споживче кредитування». Така несправедливість цієї умови зв`язана в першу чергу з тим, що вона встановлена лише для власних потреб банку і на його користь і ніяким чином не полегшує і не спрощує позивачу виконувати умови договору, а лише встановлює для нього додаткові грошові зобов`язання, жодним чином не пов`язані з предметом комплексного договору. Порушенням кредитодавцем в цьому випадку своїх обов`язків, або неналежне чи невчасне їх виконання не звільняло б споживача послуги від виконання взятих на себе грошових зобов`язань по обслуговуванню і поверненню кредиту. Крім того, позивач однією з позовних вимог зазначив реституцію, як наслідок визнання спірних умов договору недійсними, обґрунтовуючи її фактом заволодіння відповідачем грошовими коштами позивача без достатньої правової підстави. Тому, незалежно від того, якого висновку дійде суд стосовно правової природи спірних умов правочину (нікчемності в силу прямої вказівки у законі, як це передбачено статтею 12 Закону України «Про споживче кредитування», чи недійсності шляхом доведення цієї обставини в суді, як це передбачено статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів»), питання повернення (відшкодування) грошових коштів на користь позивача в будь-якому випадку повинно вирішитися. Щодо доведеності чи недоведеності тієї обставини, що позивач не мав реальної можливості всебічно ознайомитися з умовами надання йому споживчого кредиту до моменту укладення такого договору шляхом надання належних і допустимих доказів, то такий обов`язок закон покладає на відповідача, оскільки позивач стверджував і стверджує, що вона не була ознайомлена з паспортом споживчого кредиту, форма якого і обов`язок пред`явлення споживачу встановлені статтею 9 Закону України «Про споживче кредитування». Це визнає і сам відповідач. Документ з розпискою споживача про таке ознайомлення в матеріалах справи не міститься та у встановленому порядку не був доданий відповідачем до неї. Відсутність доказів дотримання відповідачем порядку укладення договору споживчого кредитування, прямо передбаченого законом, зокрема, в частині надання позивачу повної і достовірної інформації щодо супутньої послуги страхування майнових інтересів кредитодавця призвело до порушення останнім прав споживача на свободу вибору продукції відповідно до статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Своєю чергою така діяльність відповідача, що мала наслідком введення споживача в оману і спонукала останнього на здійснення правочину, на який в іншому випадку він би не погодився, шляхом надання йому неповної та нечіткої інформації, що перешкодило у здійсненні свідомого вибору. Така діяльність відповідно до статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» вважається нечесною підприємницькою практикою, а відповідно до частини шостої статті 19 цього ж Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. Дані твердження обґрунтовують вимогу позивача щодо визнання недійсним Розділу II комплексного договору. Позивач просить суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин врахувати правові висновки, викладені в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19. Позивач у дане судове засідання не з`явилася, при цьому її представник подала до суду клопотання, згідно з яким просить розгляд справи проводити за відсутності позивача, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник відповідача у дане судове засідання не з`явився, хоча про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомлено, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. За приписами частини першої, другої та восьмої статті 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21.07.2020 між сторонами укладено комплексний договір № 1/2418988, за умовами якого банк надає позичальнику кредит у сумі 125520 грн. строком на 60 місяців з 21.07.2020 до 20.07.2025 (включно). Позичальник сплачує платежі за кредитом щомісячно в число місяця, визначене Графіком платежів по кредиту (Додаток № 1 до договору, що є його невід`ємною частиною) як день повернення кредиту. Повернення кредиту здійснюється у валюті кредиту (п. 1.1). Кредит надається позичальнику на споживчі потреби, в тому числі на сплату страхового платежу за договором страхування життя згідно з договором та Правил надання споживчого кредиту в АТ «Креді Агріколь Банк» та умов страхування життя позичальника (надалі - Правила), які є невід`ємною публічною частиною договору та розміщені на офіційному сайті банку: www.credit-agricole.ua (п. 1.2). За користування кредитом позичальник сплачує: процентну винагороду (надалі - проценти): щомісячно, в розмірі 11 % річних (фіксована процентна ставка), починаючи з дня надання кредиту (дня списання кредитних коштів з позичкового рахунку позичальника) до моменту повного погашення заборгованості за договором (п. 1.3.1); комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості (надалі - комісія): щомісячно - комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,30 % у місяць від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1 договору. Обслуговування кредитної заборгованості включає моніторинг заборгованості, під яким розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через дистанційні системи обслуговування, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування позичальника (як усне, так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо (п. 1.3.2). Всі умови щодо надання кредиту, обслуговування та погашення заборгованості за кредитом, згідно з договором, визначені в Правилах (п. 1.4). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. На дату укладення між сторонами кредитного договору діяв Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено у новій редакції. Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил). Згідно з додатком 1 до Правил загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлювлення у договорах споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Разом із тим, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Зазначений правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, у якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 і постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року у справі № 361/392/20, у яких було зроблено висновок щодо наявності підстав для визнання недійсним пункту договору щодо комісії. Відповідно до п. 1.3.2 укладеного між сторонами договору за користування кредитом позичальник сплачує комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості (комісію) щомісячно у розмірі 2,30 % у місяць від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1 договору. У частині 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» визначено декілька видів комісій, які кредитодавець може встановлювати, які пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Пунктом 1.3.2 договору встановлено комісію саме за обслуговування кредитної заборгованості. У договорі зазначено інформацію про комісію за обслуговування кредитної заборгованості, а саме, що ця комісія включає в себе моніторинг заборгованості, під яким розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через дистанційні системи обслуговування, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування позичальника (як усне, так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо. Надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено. Також не зазначено, що така комісія нараховується за інформацію, отриману частіше, ніж один раз на місяць. Інформація один раз на місяць повинна надаватися позичальнику за законом безоплатно. Враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, а також те, що позивачу встановлено щомісячну плату комісії за послуги банку, зазначені у договорі, які за законом повинні надаватися безоплатно, суд дійшов висновку, що положення п. 1.3.2 укладеного між сторонами 21.07.2020 комплексного договору № 1/2418988 щодо обов`язку позичальника сплачувати комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості (комісію) щомісячно у розмірі 2,30 % у місяць від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1 договору, є нікчемними. Згідно з позовними вимогами позивач просить визнати недійсним п. 1.3.2 кредитного договору. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18. Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 сформульовано висновки про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину чи зарахування таких коштів у рахунок погашення кредиту), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсним п. 1.3.2 кредитного договору не підлягають задоволенню у зв`язку із обранням неналежного способу захисту порушеного права. Разом з тим, позивачем у межах даної справи заявлено вимогу щодо застосування наслідків нікчемного правочину, а саме застосування реституції, стягнувши з відповідача грошові кошти, як набуті ним без достатньої правової підстави на виконання позивачем п. 1.3.2 договору. З матеріалів справи вбачається, що згідно з квитанціями № 32554319-1 від 19.08.2020 та № 33023740-1 від 17.09.2020 позивачем на рахунок відповідача було перераховано по 2886,96 грн. (нарахована комісія) відповідно, тобто 5773,92 грн. Довідкою відповідача від 20.11.2020 № 298 підтверджується, що станом на 20.11.2020 заборгованість позивача за кредитом, нарахованими відсотками та комісіями відсутня. Кредит погашений в повному обсязі. Відповідно до виписки з рахунку, наданої відповідачем, позивачем, серед іншого, 19.10.2020 сплачено комісію у сумі 2886,96 грн. за кредитним договором № 1/2418988 від 21.07.2020. Таким чином, [PERSON] на користь АТ «Креді Агріколь Банк» сплачено нараховану комісію за договором у загальній сумі 8660,88 грн. Правові наслідки, передбачені частиною першою та другою статті 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. За змістом частин першої та другої статті 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок). Суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи (згідно з абзацом 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України таке право є у суду лише щодо нікчемних правочинів). Тлумачення статті 216 ЦК України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину; до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в статті 216 ЦК України або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину. Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину. Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що: (а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; (б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; (в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України (висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 396/29/17). Виходячи з викладеного, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих сторонами, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути безпідставно набуті кошти у сумі 8660,88 грн. Що стосується позовних вимог позивача про визнання недійсним Розділу II комплексного договору № 1/2418988 від 21.07.2020 та застосування реституції, стягнувши з відповідача грошові кошти, які набуті ним без достатньої правової підстави на виконання позивачем умов Розділу II комплексного договору № 1/2418988 від 21.07.2020 в розмірі 5520 грн., суд констатує наступне. В обґрунтування цих вимог позивач вказує, що відсутність доказів дотримання відповідачем порядку укладення договору споживчого кредитування, прямо передбаченого законом, зокрема, в частині надання позивачу повної і достовірної інформації щодо супутньої послуги страхування майнових інтересів кредитодавця призвело до порушення останнім прав споживача на свободу вибору продукції відповідно до статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. 4 Розділу ІІ «Договір страхування» між ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна страхування життя» та [PERSON] було укладено договір страхування, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов`язані з життям, здоров`ям та працездатністю страхувальника. За умовами договору страхування, страхова сума становить 120000 грн., а сума страхової премії (сплачується одноразово в день укладення договору) - 5520 грн. Відповідно до п. 6.1 Розділу ІІІ «Прикінцеві Положення» шляхом підписання договору позичальник/страхувальник підтверджує, що він в день укладення договору особисто отримав свій примірник договору; умови договору йому зрозумілі; з Правилами, Правилами страхування та Програмою страхування, що розміщені на офіційному сайті банку та офіційному сайті страховика, ознайомлений, приймає та погоджується; з тарифами банку і страховика ознайомлений і згодний; надає свою згоду про передачу банком інформації, що становить банківську таємницю, страховику. Таким чином, з урахуванням положень статей 6, 627 ЦК України, позивач погодилася з умовою добровільного страхування життя в ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна страхування життя», що підтверджується її підписом у комплексному договорі № 1/2418988 від 21.07.2020, та ці умови є обов`язковими для виконання. Як на час укладення кредитного договору, так і протягом дії цього договору позивач була згодна з умовами договору в частині страхування. При цьому позивач була вільна як у виборі фінансових установ для отримання кредиту, так і у виборі форми кредитування. Позивачем не доведено, що їй не було надано повної і достовірної інформації щодо послуги страхування майнових інтересів, що, своєю чергою, призвело до порушення її прав як споживача на свободу вибору продукції. За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням викладеного, позов у частині визнання недійсним Розділу II договору № 1/2418988 від 21.07.2020 та застосування реституції, яка є похідною вимогою від цієї позовної вимоги, не підлягає задоволенню, оскільки не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи. Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат у справі, суд зазначає наступне. Відповідно до частини третьої статті 22 Закону «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав. У статті 5 Закону «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору. Системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому статтею 5 Закону «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів. Оскільки позивач на підставі статті 22 Закону «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору при пред`явленні цього позову, який пов`язаний з порушенням її прав як споживача, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 840,80 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial