Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-16 00:00:00

Позивач [PERSON] 04.01.2023 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] . Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він є власником будинку [ADDRESS] . 18.01.2012 року ним було надано дозвіл на реєстрацію проживання за вказаною адресою [PERSON] , як дочці його колишньої дружини. Позивач стверджує, що реєстрації місця проживання [PERSON] була формальною, оскільки остання формально проживає за адресою: [ADDRESS] . Так, з пояснень позивача, [PERSON] за адресою реєстрації жодного разу не проживала, власних речей у будинку не має, житловою площею не цікавиться, на цей час виїхала до Франції. Більше року, позивачка не проживає у належному йому [PERSON] житловому будинку. Позивач вказує, що реєстрація відповідачки у належній позивачеві на праві власності нерухомості позбавляє позивача можливості повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном для вільного використання та проживання в ньому, а також позивач вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, оскільки розрахунок експлуатаційних платежів і платежів за комунальні послуги здійснюється, виходячи з кількості зареєстрованих за адресою осіб, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 21.02.2023 року відкрито провадження по справі на підставі вищевказаної позовної заяви в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання з повідомленням сторін по справі. У судове засідання призначене на 17.05.2023 року з`явився представник позивача, який підтримав заявлені вимоги та просив суд позов задовольнити. До судового засідання також з`явилась відповідачка [PERSON] , яка пояснила, що категорично заперечує проти його задоволення позову з підстав необґрунтованості та безпідставності заявлених вимог. Так, відповідачка вказує, що проживає за місцем своєї реєстрації, а саме у будинку [ADDRESS] . Приймаючи введений в Україні воєнний стан, з підстав безпеки вона дійсно була вимушена в останній рік виїжджати за кордон, однак періодично повертається, мешкає за вказаною адресою та цікавиться житловою площею. Одночасно, відповідачка зазначила, що з боку [PERSON] періодично вчиняються дії з перешкоджання її проживання у вказаному будинку, що полягає у не допуску до будинку. Разом з тим, [PERSON] вважає, що відсутні будь-які законні підстави для визнання її такою, що втратила право користування вказаним житлом, що в свою чергу є підставою для виселення. Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає позов [PERSON] не підлягаючим до задоволення, з наступних підстав. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить нерухоме майно житловий будинок, з господарчими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 28.11.2011 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради, що підтверджується наданою до суду копією вказаного свідоцтва та витягом про державну реєстрацію прав від 02.12.2011 року за №32290817. Доказів на підтвердження актуальності цих відомостей станом на день звернення до суду з цим позовом, позивачем не надано. У відповідності до довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні представником позивача було підтверджено, що [PERSON] є дочкою колишньої дружини позивача та була зареєстрована за вищевказаною адресою з особистої згоди власника нерухомості [PERSON] . Отже, відповідачка, як член сім`ї позивача, була зареєстрована у належному останньому житловому приміщенні. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. До членів сім`ї наймача належить чоловік (дружина) наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). В силу\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою\~статті 317 ЦК України\~визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63). Відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦК України, право власності може буди припинене в інших випадках, встановлених законом. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України,\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 9 ЖК України\~визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом положень ст. ст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Разом з тим, згідно зі ст. 405 ЦК України,\~член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Конституційний суд України в мотивувальній частині свого Рішення від 14 листопада 2001 року №1-31/2001 №15-рп/2001 (справа щодо прописки) констатував:\~\~«Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (частина перша статті 13), міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 12), протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (сттатя2) та іншими міжнародно-правовими актами. Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Відповідно до статті 89 ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи подані до суду докази, суд доходить до висновку про необґрунтованість заявлених позивачем вимог, оскільки останнім в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України не надано жодного доказу на підтвердження доводів, що [PERSON] не проживає за вищевказаною адресою: [ADDRESS] понад один рік, не цікавиться житловою площею, та у вказаному житловому приміщенні відсутні її речі. Як вбачається, усі доводи сторони позивача зводяться лише до тверджень, які не обґрунтовані жодним належним і допустимим доказом, а також спростовуються доводами відповідачки, яка з`явилась до судового засідання та підтвердила своє проживання за адресою реєстрацію. Також є безпідставними твердження позивача про те, що реєстрація [PERSON] за адресою належного позивачеві нерухомого майна була формальною, а остання фактично проживає за іншою адресою, оскільки доказів на підтвердження цих обставин до суду не надано. Разом з тим, позивачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження викладених доводів про виїзд [PERSON] за межі державного кордону України та безперервної такої відсутності останньої за місцем її реєстрації, понад один рік, з підстав такого виїзду. Одночасно судом приймаються доводи відповідачки, за наслідком чого суд зазначає, що не можна вважати не поважною причину не проживання особи у спірному житлі її проживання, внаслідок виїзду за межі України, в умовах введеного в Україні воєнного стану починаючи з 24.02.2022 року, з підстав повномасштабного вторгнення російською федерації на територію України та посягання на її суверенітет, що є загальновідомим фактом та не потребує додатковому доказуванню. Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять. Суд зазначає, що як зазначено вище, право на звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, у тому числі право власника на усунення перешкод у користуванні власністю є безумовним правом, яке визначене законом та захищається в судовому порядку. Разом із цим, кожна сторона повинна довести обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог (частина перша\~статті 81 ЦПК України). Однак, позивач в цій справі не виконав обов`язок з доведення заявлених вимог належними доказами та не скористався процесуальними правами визначеними ЦПК України, у тому числі з витребування необхідних доказів. Таким чином, приймаючи, що у відповідності до положень ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, та у відповідності до ч.3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях у відповідності до положень ч.6 ст. 81 ЦПК України, суд доходить до висновку про недоведеність та безпідставність доводів [PERSON] викладених в обґрунтування заявлених вимог, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом враховується, що у\~відповідності до\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. \~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. \~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. \~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду \~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи докази у справі та вимоги закону, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є необґрунтованим, безпідставним та задоволенню не підлягає. Оскільки позов задоволенню не підлягає, судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України, до відшкодуванню не підлягають та на відповідача не покладаються.

Outcome: dismissed