Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон», в якому просила суд стягнути із відповідача на її користь суму страхового відшкодування в загальному розмірі 98902 гривні 00 копійок, що складається із суми страхового відшкодування моральної шкоди в розмірі, еквівалентному 72000 гривень 00 копійок та невідшкодованої частини витрат на ритуальні послуги, пов`язані із похованням загиблого батька, в розмірі 1886 гривень 15 копійок із врахуванням індексу інфляції та трьох впроцентів річних за час прострочення грошового зобов`язання. Крім того позивачка просила суд стягнути із відповідача на її користь 10000 гривень 00 копійокпонесених нею витрат на професійну правничу допомогу адвоката, а також додаткову суму інфляційних втрат, яка має визначитися на час ухвалення судом рішення. В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначила, що 25 лютого 2021 року на 405 кілометрі + 500 метрів автомобільного дороги «Київ-Харків-Довжанський» з вини водія [PERSON] , який керуючи автомобілем «Mitsubishi L200"», державний номерний знак [NUMBER] , допустив перекидання автомобіля, сталася дорожньо-транспортна пригода внаслідок якої загинув її батько [PERSON] , що за твердженням позивачки, завдало їй моральної та матеріальної шкоди. Також [PERSON] , обґрунтовуючи заявлені нею вимоги вказала, що вироком Коломацького районного суду Харківської області, ухваленим 22 вересня 2022 року, водія [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Також позивачка зазначила, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу автомобіля «Mitsubishi L200"», державний номерний знак [NUMBER] , [PERSON] станом на 25 лютого 2021 року була застрахована у ПАТ «Страхова компанія «Еталон» згідно Полісу обов`язкового страхування №АР/0711629, а тому 02 квітня 2021 року вона повідомила вказану страхову компанію про настання дорожньо-транспортної пригоди, а також подала заяву про виплату страхового відшкодування. Однак, як запевнила [PERSON] , незважаючи на її неодноразові звернення до відповідача, останній так і не здійснив їй виплату страхового відшкодування, з огляду на що позивачка просила суд стягнути із відповідача на її користь несплачену відповідачем вищевказану суму страхового відшкодування моральної шкоди та невідшкодовану частину витрат на ритуальні послуги, пов`язані із похованням загиблого батька, із врахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних за час його прострочення, а також понесених нею витрат на професійну правничу допомогу адвоката та додаткової суми в якості компенсації інфляційний втрат, визначених на час ухвалення судом рішення у справі. Відповідною ухвалою, постановленою суддею Коломацького районного суду Харківської області 27 лютого 2023 року, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження за вказаним вище позовом і справу призначено до розгляду у судовому засіданні. 28 березня 2023 року відповідачем в особі його представника Панченко Ю.Ю. подано відзив на позовну заяву, в якому Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Еталон» просило відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Так, вважаючи заявлені позивачкою вимоги такими, що не підлягають задоволенню, представник відповідача зазначив у відзиві, що у відповідності до ст. 36.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг встановленого 90 денного строку з дня отримання заяви про страхове відшкодування для прийняття рішення про здійснення такого страхового відшкодування та його виплату припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. З огляду на вказані вимоги Закону, а також беручи до уваги те, що копія вироку, ухваленого Коломацьким районним судом Харківської області 22 вересня 2022 року, яким водія, з чиєї вини сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої загинув батько позивачки надійшла до ПрАТ «СК» «Еталон» 16 листопада 2022 року, представник відповідача вважає безпідставними вимоги [PERSON] щодо стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за весь час, починаючи із квітня 2021 року. Крім того, заперечуючи проти задоволення позову і вважаючи невиплату страхового відшкодування правомірною, представник відповідача у відзиві вказав на ту обставину, що позивачкою до страхової компанії не подано довідку про склад сім`ї. Також, посилаючись на ті обставин, що понесені позивачкої витрати на правничу допомогу нічим не підтверджені, позаяк договору про надання правничої допомоги, акту виконаних послуг та детального опису робіт (наданих послуг) [PERSON] не подано, представник відповідача вважала безпідставною і необґрунтованою вимогу [PERSON] про стягнення із страхової компанії витрат на правничу допомогу, а тому у задоволенні такої вимоги просила відмовити. 18 квітня 2023 року [PERSON] , подавши до суду відповідну уточнену позовну заяву, збільшила свої позовні вимоги і просила суд стягнути із відповідача на її користь невідшкодовану частину понесених нею витрат на ритуальні послуги, пов`язані із похованням загиблого батька, в розмірі 1886 гривень 15 копійок, моральну шкоду в розмірі, еквівалентному 72000 гривень 00 копійок, 3928 гривень 12 копійок у якості трьох процентів річних від простроченої суми страхового відшкодування за період із 02 липня 2021 року по 10 квітня 2023 року, 25786 гривень 26 копійок інфляційних втрат, що виникли внаслідок прострочення виплати страхового відшкодування за період з липня 2021 року по березень 2023 року. Крім того позивачка просила суд стягнути із відповідача на її користь три проценти річних від простроченої суми страхового відшкодування за період із 11 квітня 2023 року по день ухвалення рішення, інфляційні втрати, що виникли внаслідок прострочення виплати страхового відшкодування за період із квітня 2023 року по день ухвалення рішення у справі, а також 10000 гривень 00 копійок понесених витрат на професійну правничу допомогу. 25 квітня 2023 року Відповідачем в особі його представника Панченко Ю.Ю. подано відзив на уточнену позовну заяву про збільшення позовних вимог, в якому Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Еталон» просило відмовити у задоволенні позову з тих же підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву, поданому до суду 28 березня 2023 року. Будь-які процесуальні дії, як то забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо, не вчинялися. Представник позивача - адвокат Паришкура Володимир Михайлович, діючи від імені та в інтересах позивачки [PERSON] , у судовому засіданні повністю підтримав заявлені позовні вимоги та наполіг на задоволенні позову. Представник відповідача Панченко Юлію Юріївна у проведеному в режимі відео-конференції судовому засіданні, заперечила проти заявлених позивачкою вимог і, посилаючись на підстави, викладені у відзивах на позовну заяву та на уточнену позовну заяву про збільшення позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позову. Заслухавши вступне слово та додаткові пояснення учасників справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на які сторони посилалалася як на підставу своїх вимог і заперечень, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, а також врахувавши пояснення сторін, суд зазначає наступне. Так, частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Із свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 22 березня 2017 року Київським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, вбачається, що [PERSON] є донькою [PERSON] (а.с.7). Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 11 жовтня 2013 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, 11 жовтня 2013 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , укладений шлюб, прізвище дружини після одруження змінено на - « [PERSON] », про що складено відповідний актовий запис за № 706 (а.с. 8). Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу - автомобіля «Mitsubishi L200"», державний номерний знак [NUMBER] , [PERSON] на час настання страхового випадку, тобто станом на 25 лютого 2021 року, була застрахована в ПАТ «Страхова команія «Еталон», що підтверджується відповідним полісом № АР/0711629 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 9). 02 квітня 2021 року аварійним комісаром ПАТ «Страхова компанія «Еталон» Дергаченком В.В. разом із відповідними додатками отримана заява [PERSON] , в якій остання просила страхову компанію здійснити страхове відшкодування моральної шкоди в розмірі 72000 гривень 00 копійок, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини водія [PERSON] , в результаті якої загинув її батько [PERSON] , а також невідшкодованої частини витрат на його поховання в сумі 1886 гривень 15 копійок (а.с.10-11). Крім того [PERSON] 02 квітня 2021 року відповідним повідомленням від потерпілої особи про настання дорожньо-транспортної пригоди за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 13-14), повідомила ПАТ «Страхова компанія «Еталон» про те, що 25 квітня 2021 року настав страховий випадок - дорожньо-транспортна пригода, в результаті якого з вини водія [PERSON] , чия цивільно-правова відповідальність застрахована в ПАТ «Страхова компанія «Еталон», загинув її батько [PERSON] , До цього повідомлення [PERSON] долучено заяву про виплату страхового відшкодування, копію паспорта громадянина України та довідки про присвоєння індивідуального податкового номеру, свідоцтво про смерть потерпілого, документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, про що відображено у відповідному бланку поданого позивачкою повідомлення. Крім того, згідно повідомлення про вручення поштового відправлення за № 6107042625109 (а.с. 12) та відповідного опису вкладення до відповідного поштвого відправлення (а.с. 118) 07 квітня 2021 року відповідачем отримано заяву [PERSON] про виплату страхового відшкодування разом із копіями її паспорта, довідки про присвоєння індивідуального податкового номеру,свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про смерть, копією договору на організацію та проведення поховання, копією акту на ритуальні послуги, а також копією замовлення та виготовлення виробів ритуального призначення, що не оспорювалося у судовому засіданні представником відповідача. 14 листопада 2022 року [PERSON] звернулася до ПАТ «Страхова компанія «Еталон» із заявою про виплату страхового відшкодування, в якій зазначила про те, що вона 02 квітня 2021 року вже зверталася до страхової компанії із аналогічною заявою, яка не розглянута у зв`язку із зупиненням перебігу строку її розгляду до ухвалення стосовно винуватої особи вироку у справі (а.с. 15-16), долучивши до цієї заяви документи, зокрема і копію вироку, ухваленого Коломацьким районним судом Харківської області 22 вересня 2022 року, яким [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, внаслідок вчиненя якого загинув її батко [PERSON] (а.с. 17-20). Згідно договору-замовлення на організацію та проведення поховання, укладеного 26 лютого 2021 року між [PERSON] та КП «Ритуал» Харківської міської ради, його сторони досягли згоди щодо умов та вартсоті послуг щодо організації та проведення поховання [PERSON] . При цьому, замовник [PERSON] за вказаним договором сплатила виконавцю готівкою 12760 гривень 00 копійок (а.с.21-22). Крім того, акттом на ритуальні послуги та предмети ритуального призначення від 27 березня 2021 року за № 001034 (а.с. 23) підтверджено сплату [PERSON] грошових коштів у сумі 226 гривень 15 копійок, повязаних із похованням її батька [PERSON] . Згідно відповідного замовлення, датованого 11 березня 2021 року, [PERSON] замовила у ФОП [PERSON] пам`ятник на могилу свого батька, вартістю 13900 гривень 00 копіок, які повністю сплатила 31 березня 2021 року (а.с 24). Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Приписами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом ст. 1187, 1188 ЦК України, в їх системному зв`язку, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, зокрема транспортним засобом, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, а шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Зокрема, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, що врегульовано спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV, у відповідності до вимог ст. 6 якого страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно ст. 3 та ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників, а о`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. За змістом ст.ст. 6, 9, 22-28, 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Саме такий правовий висновок навів Верховний Суд України у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Зазначена вище норма права за способом викладення змісту містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 Цивільного кодексу України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою. Згідно із частиною першою статті 1200 Цивільного кодексу України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті. За правилами, визначеними ч. 2 ст. 1168 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно положення, закріпленого у п. 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Відповідно до положення статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. У випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати. Тлумачення вказаних норм свідчить, що в цивільному законодавстві містяться правила відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника. За загальним правилом, у разі понесення таких витрат на спорудження надгробного пам`ятника, боржником у зобов`язанні щодо їх відшкодування є особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, а кредитором - особа, яка здійснила такі витрати. При цьому, у статті 1201 ЦК України не встановлено межі відшкодуваня витрат на спорудження надгробного пам`ятника. Згідно з пунктом 27.4. статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Отже, у випадку, якщо було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, то у разі понесення таких витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, боржником у зобов`язанні щодо їх відшкодування є страховик (МТСБУ). При цьому, законодавцем встановлено межу щодо розміру відшкодування, і загальний розмір якого стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (пункту 27.4. статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). (постанова В ерховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 734/2313/17) Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 607/3451/16-ц (провадження № 61-24229сво18). Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 01 січня у розмірі 6 000,00 грн. (на день настання досліджуваного страхового випадку). Беручи до уваги те, що позивачкою повністю доведено понесення нею витрат на поховання загиблого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини водія, обов`язкова цивільно-правова відповідальність якого була застрахована у відповідача, на загальну суму 26886 гривень 15 копійок (витрати, пов`язані із організацією та проведенням поховання [PERSON] в сумі 12760 гривень 00 копійок + 226 гривень 15 копійок + витрати на спорудження нагробного пам`ятника в сумі 13900 гривень 00 копійок = 26886 гривень 15 копійок), з яких безпосереднім заподіювачем шкоди добровільно сплачено позивачці 25 000 гривень 00 копійок, суд з врахуванням положень, закріплених у п. 22.1 ст. 21, п. 27.3 та п. 27.4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», доходить висновку, що [PERSON] має право на отримання від відповідача страхового відшкодування невідшкодвоної частини витрат на організацію та проведення поховонння загиблого батька і спорудження надгробного пам`ятника в сумі 1886 гривень 15 копійок (26886 гривень 15 копійок - 25000 гривень 00 копійок = 1886 гривень 15 копійок), а також страхового відшкодування моральної шкоди в розмірі 72000 гривень 00 копійок (12 х 6000 гривень 00 копійок), а всього 73886 гривеь 15 копійок (1886 гривень 15 копійок + 72000 гривень 00 копійок). З врахуванням тієї обставини, що вказана вище сума страхового відшкодоування відповідачем не сплачена позивачці, вимоги [PERSON] про стягнення із ПАТ «Страхова компанія «Еталон» на її користь страхового відшкодування невідшкодвоної частини витрат на організацію та проведення поховонння загиблого батька і спорудження надгробного пам`ятника в сумі 1886 гривень 15 копійок, а також моральної шкоди в розмірі 72000 гривень 00 копійок суд вважає обґрунтованими і такими що підлягають задоволенню. При цьому посилання представника відповідача на ту обставину, що [PERSON] не сплачено заявлену нею суму страхового відшкодування у зв`язку із тим, що остання не надала до страхової компанії довідку про склад сім`ї суд вважає такими, що не ґрунтуються на законі і не можуть свідчити про безпідставність заявлених позивачкою вимог про стягнення заявленої нею суми страхового відшкодування, позаяк, як вже зазначалося вище, згідно п. 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик має відшкодовати моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим), а за правилами, визначеними п. 27.4. статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Статтею 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» закріплено вимогу, згідно якого для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. При цьому, до заяви додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності). З огляду на вказане, можна зробити висновк про те, що кожна особа, яка має право на отримання страхового відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, може реалізувати таке право шляхом подання страховику заяви про страхове відшкодування. Під час судового розгляду з`ясовано, що окрім [PERSON] із заявами про страхове відшкодування, пов`язане із настанням страхового випадку, внаслідок якого загинув батько позивачки, жодна особа у встановлений законом строк до ПАТ «Страхової компанія «Еталон» не зверталася, а тому посилання представника на ту обставину, що позивачкою не подано довідку про склад сім`ї, як на підставу відмови у виплаті їй страхового відшкодування, не узгоджується із вимогами закону, а також суперечить правовим приписам, викладеним у п. 35. 2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якими не передбачено обов`язку подавання особою, яка має право на страхове відшкодування, довідки про склад її сім`ї. З приводу зяавлених [PERSON] вимог про стягнення із ПАТ «Страхова компанія «Еталон» на її користь 3% річних від простроченої суми страхового відшкодування за період із 02 липня 2022 року по 10 квітня 2023 року, включно, інфляційних втрат, що виникли внаслідок прострочення сплати страхового відшкодування за період із липня 2021 року по березень 2023 року, включно, інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми страхового відшкодування за період з 11 квітня 2023 року по день ухвалення рішення у справі суд зазначає наступне. Так, відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно положень, викладених у пункті 27.5. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. Відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Тобто вказана норма Закону встановлює обов`язок страховика виплатити страхове відшкодування не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, та не дає право страховику на розтермінування виплати страхового відшкодування поза межами 90-денного строку з моменту отримання заяви про виплату страхового відшкодування, що узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 440/510/19. Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору. За статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У частині третій статті 510 Цивільного кодексу України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору страхову суму. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-282цс17, Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18), Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 758/16044/16-ц. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася із висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Таким чином, при безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України). Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Суд констатує, що невиплата позивачці заявлених нею сум страхового відшкодування у визначені законом строки (не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування) з підстав, визначених абз. 4 п. 36.2 статті 36 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є необґрунтованою і такою, що суперечить вимогом чинного цивільного законодавства України, з огляду на наступне Так, відповідно до п. 36.2 статті 36 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на яку посилався відповідач обґрунтовуючи правомірність невиплати позивачці страхового відшкодування, якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Відповідно до ухвали Верховного Суду України від 19 жовтня 2011 року у справі № 6- 208св10 під справою, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства мається на увазі справа, порушена у встановленому законом порядку, що розглядається відповідним судом. Порушення кримінальної справи органами досудового слідства не є підставою для зупинення провадження у справі. Кримінальне провадження проводиться з метою встановлення вини водія у вчиненому правопорушенні. За правилами, визначеними ч.1 та ч 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. При цьому, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно правових приписів, закріплених у п.1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до вимог ч. 2 та ч. 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Як вже зазначалося вище, внаслідок дорожньо-траспортної пригоди, що сталася 25 лютого 2021 року за у частю автомобіля «Mitsubishi L200"», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , цивільно-правова відповідальність цивільно правова відповідальність якого станом на 25 лютого 2021 року була застрахована у ПАТ «Страхова компанія «Еталон» згідно Полісу обов`язкового страхування №АР/0711629, загинув батько позивачки [PERSON] . Факт дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої загинув батько позивачки, не оспорювався відповідачем та встановлений вироком суду, яким засуджено водія [PERSON] , з чиєї вини сталася ця дорожньо транспортна пригода. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду) лише у випадку, якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Разом з тим, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що шкоду завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (постанова Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 757/59802/16). Таким чином, обов`язок відшкодувати шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, виник у її заподіювача, незалежно від наявності його вини, а тому відповідач мав би прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (таку правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц). Порядок індексації грошових коштів для цілей застосуцвання статті 625 ЦК україни визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника як результат множення грошового доходу на величину прирорсту споживчих цін за певний період поділену на 100 відсотків (абзац пятий пункту 4 Порядку проведенння індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів україни від 17 липня 2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведенння індексації грошових доходів населення»). Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи із суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено із 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат. З огляду на те, що заяву позивачки про страхове відшкодування відповідач отримав 07 квітня 2021 року, а не 02 квітня 2021 року, на чому у судовому засіданні акцентував увагу представник позивачки, страхова компанія мала б не пізніше як через 90 днів із цього дня, тобто до 06 липня 2021 року (а не до 01 липня 2021 року), включно, прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування у розмірі 73886 гривень 15 копійок та виплатити його, проте свого покладеного на неї законом обов`язку не виконала, а тому вважається такою, що прострочила грошове зобов`язання. При цьому, першим днем прострочення грошового зобов`язання ПАТ «Страхова компанія «Еталон» перед [PERSON] є 07 липня 2021 року, а не 02 липня 2021 року, з якого позивачкою проведені відповідні розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, пов`язаних із простроченням відповідачем грошового зобовязання. Таким чином, провевши відповідні розрахунки 3% річних станом на 10 квітня 2023 року, суд вважає, що із відповідача на користь позивачки підлягає 3898 гривень 76 копіок, яка має бути стягнутою із відповідача у якості 3% річних від суми простроченого грошового зобовязання (73886 гривень 15 копійок х 00,3 х 642 дні (дні прострочення з 07 липня 2021 року по 10 квітня 2023 року (день проведення позивачкою розрахунку) /365 днів (кількість днів у році) = 3898 гривень 76 копіок). Крім того, суд погоджується із розрахованою позивачкою простроченою сумою страхового відщкодування з інфляційними втратами за період з липня 2021 року по березень 2023 року. Так, прострочена сума страхового відщкодування з інфляційними втратами, складає 99762 гривні 42 копійки (73886 гривень 15 копійок (прострочена сума страхового відщкодування) х 1, 349 (сукупний індекс інфляції з липня 2021 року по березень включно) - 99762 гривні 42 копійки). При цьому сукупний індекс інфляції за період прострочення розраховується шляхом перемножування індексів інфляції за кожен місяць прострочення, починаючи із місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, тобто із серпня 2021 року по березень 2023 року: 0,998 (серпень 2021 року) х 1,012 (вересень 2021 року) х 1,009 (жовтень 20221 року) х 1,008 (листопад 2021 року) х 1,006 (грудень 2021 року) х 1,013 (січень 2022 року) х 1,016 (лютий 2022 року) х 1,045 (березень 2022 року) х 1,031 (квітень 2022 року) х 1,037 (травень 2022 року) х 1,031 (червень 2022 року) х 1,007 (липень 2022 року) х 1,011 (серпень 2022 року) х 1,019 (вересень 2022 року) х 1, 025 (жовтень 2022 року) х 1, 007 (листопад 2022 року) х 1, 007 (грудень 2022 року) х 1,008 (січень 2023 року) х 1, 007 (лютий 2023 року) х1,015 (березень 2023 року)= 1, 348. Таким чином, іфляційні втрати, які підлягають стягненню із відповідача на користь позивачки за період з липня 2021 року по березень 2023 року, складають різницю між сумою страхового відщкодування з інфляційними втратами та простроченою сумою страхового відшкодування, що дорівнює 25712 гривень 38 копійок (99 598 гривень 53 копійки (прострочена сума страхового відшкодування з інфляційними втратами) - 73886 гривень 15 копійок (прострочена сума страхового відщкодування) = 25712 гривень 38 копійок). Крім того, суд вважає обґрунтованими вимоги позивачки про стягнення із відповідача на її користь 3% річних за прострочення виплати суми страхового відшкодування за період з 11 квітня 2023 року по 18 травня 2023 року, тобто за період, що починається із наступного дня після дня, по який позивачем проведено розрахунок в уточненій позовній заяві (по 10 квітня 2023 року включно), по день, що передує дню ухвалення рішення у справі, включно, а також інфляційних втрат, що виникли внаслідок прострочення відповідачем виплати суми страхового відшкодування за період з квітня 2023 року до день ухвалення рішення. Тому, із відповідача слід стягнути на користь позивачки 230 гривень 77 копійок у якості 3% річні за прострочення виплати суми страхового відшкодування за період із 11 квітня 2023 року по 18 травня 2023 року, включно. Вказана сума розрахована судом наступним чином: 73886 гривень 15 копійок х 00,3 х 38 днів (кількість днів прострочення з 11 квітня 2023 року по 18 травня 2023 року, включно (день, що передує ухваленню судового рішення) /365 днів (кількість днів у році) = 230 гривень 77 копійок. А іфляційні втрати за період з квітня 2023 року по травень 2023 року, які підлягають стягненню із відповідача розраховані наступним чином: 73886 гривень 15 копійок (прострочена сума страхового відщкодування) х 1, 002 (індекс інфляції за квітень 2023 року) - 73886 гривень 15 копійок (прострочена сума страхового відщкодування) = 147 гривень 77 копійок. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача заявлених до стягнення у порядку ст.137 ЦПК України витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Так, Відповідно до ст.ст. 1, 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються договором про надання правової допомоги. Згідно ч. 1 ст. 627, ч. 1 ст. 628 та ст. 629 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У рішенні від 23 січня 2014 року у справі "East\Alliance Limited проти України" (заява №19336/04, п. 269) Європейський суду з прав людини звернув увагу, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 19 лютого 2020 року Великою Палатою Верховного Суду прийнято додаткову постанову у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19), де зазначено таке. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим, чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: -розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. -розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Таким чином, підсумовуючи можна зробити висновок, що Цивільним процесуальним кодексом України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до Цивільного процесуального кодексу України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. За правилами, закріпленими у ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту договору за № 2- ц, укладеного 02 лютого 2023 року між адвокатом ЮК Червонозаводського району м. Харкова Харківської обласної колегії адвокатів Паришкурою В.М. та Пролесковською Д.С., адвокат Паришкура В.М. взяв на себе збов`язання представляти права і законні інтереси [PERSON] у Коломацькому районному суді Харківської області у справі про стягнення страхового відшкодування матеріальної та моральної шкоди, при цьому сторони договору дійшли згоди, що гонорар адвоката складає 10 000 гривень 00 копійок. Крім того, згідно відповідної квитанції за № 2-ц від 02 лютого 2023 року позивачкою сплачено адвокату Паришкурі В.М. вищевказану обумовлену у договорі суму його гонорару (а.с. 102). Також, у судовому засіданні у відповідності із вимогами ч. 8 ст. 141 ЦПК України подано опис виконаних робіт та наданних послуг згідно договору про надання правничої допомоги у цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Страхова компанія «Еталон» (а.с. 119). Представник відповідача заперечувала проти задоволення вимоги позивачки про стягнення вищевказаної суми витрат на професійну правничу допомогу, вважаючи таку вимогу безпідставною і необґрунтованою. Так, представник відповідача зауважувала, що на підтвердження витрат на правову допомогу позивачкою не подано відповідного договору, акту виконаних робіт (послуг), детального опису робіт (наданих послуг), а також не доведено факту сплати адвокатові гонорару, в розмірі, що обумовлений у відповідному договорі. З такими доводами представника відповідача суд не погоджується позаяк такі твердження спростовуються наявністю в матеріалах справи договору № 2-ц, укладеного 02 лютого 2023 року між позивачкою та адвокатом Паришкурою В.М., квитанцією від 02 лютого 2023 року, а також відповідним описом виконаних робі та наданих послуг, викладеним представником у письмовому акті виконаних робіт та надання послуг, датованому 19 травня 2023 року. Крім того, за змістом ст. 137 ЦПК України при доведеності факту надання правничої допомоги та вартості таких послуг, відсутність доказів про їх фактичну сплату для їх розподілу за результатами розгляду справи, відповідно до ч. 8 ст. 141 цього ж Кодексу, не мають правового значення. Так, у п. 1 ч. 1 ст. 137 ЦПК України зазначено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Таким чином, законодавець не передбачив можливості для відмови судом у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, яка фактично надана, а тому суд за правилами, визначеними ч.ч. 4-6 ст.137, ч.ч. 3, 4 ст.141 ЦПК України у такому разі повинен з`ясувати питання про наявність чи відсутність підстав для зменшення таких витрат. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). З огляду на наведене, а також зважаючи на принцип співмірності наданої адвокатом Паришкурою В.М. правничої допомоги із заявленим до стягнення розміром судових витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката, співвідношення ціни позову до таких витрат, витрачений ним час на надання цієї допомоги, а також взявши до уваги те, що судова практика у справах про стягнення сум страхового відшкодування є сформованою та відносно сталою, що, в свою чергу, не потребувало від адвоката вивчати змінені позиції Верховного Суду, відшукувати докази для підтвердження заявлених вимог, витрачати час на деталізоване ознайомлення із позицією відповідача в цій справі, суд доходить висновку про зменшення заявлених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу із 10000 гривень 00 копійок до 4000 гривень 00 копійок. Визначаючи розмір таких витрат суд також взяв до уваги і те, що фактично у справі відбулося одне судове засідання, в якому був присутній адвокат Паришкура В.М., яке тривало близько 1 години 30 хвилин, і у судовому засіданні у представника позивачки не виникало потреб у деталізації правової позиції, викладеної у тексті позовної заяви, підтриманням якої обмежився представник. Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18 та інших. Таким чином із відповідача на користь позивачки суд вважає за необхідне стягнути 4000 гривень 00 опійок витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, враховуючи що вимоги позивачки про стягнення із відповідача на її користь 3% річних та інфляційних втрат за період із 11 квітня 2023 року по день, який передує дню ухвалення рішення у справі, тобто по 18 травня 2023 року, нею не розраховувся і такі вимоги судом задоволені повністю, а розраховані нею суми матеріальних вимог, які вона просила стягнути в загальному їх розмірі склали 113600 гривень 53 копійки (без врахуванн 3% річних та інфляційних втрат, які підлягають сплаті за період із 11 квітня 2023 року по день, який передує дню ухвалення рішення у справі, тобто по 18 травня 2023 року) , і при цьому такі вимоги задоволені судом частково на загальну суму 107497 гривень 29 копійок (без врахування 3% річних та інфляційних втрат за період із 11 квітня 2023 року по день, який передує дню ухвалення рішення у справі, тобто по 18 травня 2023 року), за правилами, визначеними ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з врахуванням положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь держави підлягає стягнунню частина судового збору пропорційно розміру за доволених вимог у розмірі 1015 гривень 93 копіки (107497 гривень 29 копіок (сума, на яку задоволено заявлені позивачкою вимог без врахування 3% річних та інфляційних втрат, які підлягають сплаті за період із 11 квітня 2023 року по день, який передує дню ухвалення рішення у справі, тобто по 18 травня 2023 року) / 113600 гривень 53 копійки (заявлені позивачкою вимоги без врахування 3% річних та інфляційних втрат, які підлягають сплаті за період із 11 квітня 2023 року по день, який передує дню ухвалення рішення у справі, тобто по 18 травня 2023 року) Х 1073 гривні 60 (шістдесят) копійок (розмір судвого збору, від сплати якого звільнена позивачка) = 1015 гривень 93 копіки). На підставі викладеного та

Outcome: partial