Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

26 липня 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , заявивши вимогу позбавити його батьківських прав відносно їх спільного малолітнього сина [PERSON] , 2010 року народження. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не цікавиться життям сина та його здоров`ям. Зазначила, що в 2011 році повернулася в Україну з Росії, де народився син, з того часу проживає в смт Теофіполь, проте відповідач жодного разу не приїхав до сина, не приймав будь-яким чином участі у вихованні дитини, нерегулярно сплачував аліментів на його утримання, хоча жодних перешкод у спілкуванні з сином не чинила. В ході судового розгляду [PERSON] свої позовні вимоги підтримала та додатково пояснила, що була в Росії на заробітках, де уклала шлюб з відповідачем, у них народився син [PERSON] . Проте змушена була виїхати додому через певні непорозуміння з чоловіком та його родиною, в Україну приїхала в 2011 році, було оформлено дитині громадянство України. Уже перебуваючи в Україні звернулася до Теофіпольського суду з позовом про розірвання шлюбу, однак виявилося, що шлюб уже розірваний російським судом за позовом чоловіка. Також рішенням Теофіпольського районного суду було стягнуто аліменти на утримання дитини, однак відповідач ухиляється від сплати аліментів, перебуває у розшуку. В даний час, через військові дії, вона не має можливості отримати від російської виконавчої служби довідки про розмір заборгованості по аліментах, щоб оформити соціальну допомогу. Представник позивачки позовні вимоги також підтримав та зазначив, що позбавлення батьківських прав відповідача матиме певну користь для дитини. Зокрема, він матиме можливість виїзду за межі країни без необхідності отримання дозволу, позбавлення батьківських прав надасть можливість позивачці оформити соціальну допомогу на дитину, так як батько ухиляється від утримання сина. Також, враховуючи, що батько дитини позивачки є громадянином та проживає в країні, яка є агресором, розірвання зв`язку з ним допоможе не допустити певних негативних наслідків для дитини, пов`язаних з цим фактом. Син сторін по справі [PERSON] , 2010 року народження, в судовому засіданні пояснив, що дуже рідко спілкувався з батьком за допомогою месенджера, це відбувалося один раз на кілька років, вся розмова зводилася до коротких відповідей батька. Також не знає нікого з родичів по лінії батька, з ними не спілкується також. Зазначив, що йому відомо, що означає позбавлення батьківських прав, він не заперечує проти цього. Місцем проживання відповідача, який є громадянином РФ, у позовній заяві зазначено смт Безменово Черепановського району Новосибірської області РФ, що підтверджується також доданими до позовної заявами документів. Згідно з листом Міністерства юстиції України «Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану» № 25814/12.1.1/32-22 від 21 березня 2022 року з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами РФ на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права, крім випадків передачі судам чи громадянам України документів, одержаних за результатами виконання запитів, доручень і клопотань. 01 грудня 2022 року прийнято Закон України № 2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». 22 грудня 2022 року Закон опубліковано у газеті «Голос України» та 23 грудня 2022 року Закон набрав чинності. Закон передбачає: зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року (далі - Мінська конвенція та Протокол), вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР, у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь (стаття 1); вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР (стаття 2). Щодо зупинення дії Мінської конвенції та Протоколу Відповідно до статті 72 Віденської конвенції про право міжнародних договорів якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, зупинення дії договору відповідно до його положень або відповідно до цієї Конвенції звільняє учасників, у взаємовідносинах яких зупиняється дія договору, від зобов`язання виконувати договір у своїх взаємовідносинах протягом періоду зупинення. Стаття 25 Закону України «Про міжнародні договори України» містить аналогічну норму, відповідно до якої зупинення дії міжнародного договору України за умов, якщо договір не передбачає іншого, чи за відсутності іншої домовленості з іншими його сторонами, звільняє Україну від зобов`язання виконувати його протягом періоду зупинення дії договору з тими його сторонами, з якими зупинено дію договору, і не впливає стосовно іншого на встановлені договором правові відносини України з іншими його сторонами. У період зупинення дії міжнародного договору Україна утримується від дій, які могли б перешкодити поновленню дії договору. Станом на день розгляду справи Україна та РФ є країнами учасниками Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року (далі - Конвенція). Статтею 1 Конвенції передбачено, що ця Конвенція застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном. Статтею 3 Конвенції передбачено, що орган влади чи судовий працівник, компетентний відповідно до права запитуючої Держави, направляють Центральному Органу запитуваної Держави прохання згідно з формуляром, що додається до цієї Конвенції, без потреби легалізації або виконання інших аналогічних формальностей. До прохання додається документ, що підлягає врученню, або його копія. Прохання і документ надаються в двох примірниках. Відповідно до п. 1.1. Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої Наказом Міністерства Юстиції України та Державної судової адміністрації України від 27 червня 2008 року № 1092/5/54 (далі - Інструкція), ця Інструкція визначає порядок опрацювання доручень про вручення документів, отримання доказів, вчинення інших процесуальних дій, а також клопотань про визнання і виконання судових рішень на виконання чинних міжнародних договорів України з питань надання правової допомоги в цивільних справах. Пунктом 6.1. Інструкції передбачено, що у разі, якщо правова допомога запитується або надається на підставі Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року, застосовуються відповідні положення цієї Інструкції з урахуванням викладеного в пунктах 6.2-6.14 цієї Інструкції. Відповідно до п. 6.7. Інструкції Суд чи інший компетентний орган України надсилає доручення на підставі Конвенції про вручення до Центрального органу іноземної держави, визначеного запитуваною державою відповідно до статті 2 цієї Конвенції, напряму. Разом з тим, відповідно до повідомлення, розміщеного 25.02.2022 на офіційному вебсайті Акціонерного товариства «Укрпошта», у зв`язку з агресією з боку РФ та введенням воєнного стану, АТ «Укрпошта» припинило поштове співробітництво з Поштою Росії та Білорусі; посилки та перекази в ці країни не приймаються. Отже, на період збройного конфлікту у відносинах з державою-агресором унеможливлено застосування міжнародних договорів України з питань правового співробітництва у цивільних і кримінальних справах, у тому числі у зв`язку із припиненням поштового сполучення. Крім того, оскільки вчинення РФ з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, РФ заперечує суверенітет України, Держава Україна зупинила у відносинах з РФ дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, а тому направляти позовну заяву та додані до неї документи до посольства та інших компетентних органів цієї країни не потрібно. Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладений в постанові від 14 квітня 2022 року в справі № 308/9708/19. Приймаючи до уваги наведене вище, враховуючи, що Держава Україна зупинила у відносинах з РФ дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, тому відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся шляхом оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, тому він, відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України за таких обставин вважається таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в суд не з`явився, відзиву не направили, ніяких клопотань не надав. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд вбачає підстави для часткового задоволення позову. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. В разі ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини вони, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, можуть бути позбавлені батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інших, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позивач та відповідач є батьками [PERSON] , який народився [INFO] в м. Черепаново Черепановського району Новосибірської області Російської Федерації, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , повторно виданим 16 вересня 2011 року відділом ЗАГС Черепановського району управління по справах ЗАГС Новосибірської області, та його перекладу з російської мови на українську, засвідченого приватним нотаріусом Теофіпольського районного нотаріального округу Хмельницької області Сурмою Г.Ф. 07 травня 2019 року за №№ 718, 719. В ході судового розгляду встановлено, що відповідач по справі не приймає участі у вихованні своєї дитини, не цікавиться його життям, не спілкуються з ним та не допомагає фінансово. Дитина проживає разом з матір`ю, позивачкою по справі. Зазначені обставини підтверджуються, зокрема, довідкою про склад сім`ї Теофіпольського виробничого управління житлово-комунального господарства Хмельницької області від 21 червня 2022 року № 125, актом обстеження житлово-побутових умов від 21 червня 2022 року за адресою [ADDRESS] , де проживає позивачка разом з сином, а також довідкою Теофіпольської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 1 від 21 червня 2022 року № 95/01-30, відповідно до якої батько учня [PERSON] не підтримує контакту зі школою, де навчається дитина, та не спілкується із вчителями. Суд приймає до уваги, що відповідач знаходиться в іншій країні, ворожій по відношенню до України, де проживає дитина, що значно обмежує можливість особистих побачень та спілкування, проте, теперішній рівень розвитку телекомунікацій та інтернету не виключають повністю можливості спілкування за допомогою месенджерів, електронної пошти тощо. Також не виключається можливість побачення батька з дитиною на території третьої країни. Жодної з цих можливостей відповідач не використав, усунувшись таким чином від виконання свого обов`язку по вихованню сина. Теофіпольська селищна рада, як орган опіки та піклування, у своєму висновку від 30 серпня 2022 року № 1405/02-40, покладається на думку суду у вирішенні даного питання, оскільки батько дитини, який є громадянином країни, яка є агресором по відношенню до України, та проживає там, унеможливлює з`ясувати його думку щодо вирішення питання про позбавлення його батьківських прав. Таким чином, в ході судового розгляду справи знайшов своє підтвердження факт ухилення відповідача від виховання сина, що тягне за собою позбавлення його батьківських прав щодо нього. Справа розглянута Теофіпольським районним судом Хмельницької області, як повноважним судом для вирішення даного спору, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачене законом. Разом з тим, статтею 497 ЦПК України визначено, що підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Згідно з частиною третьої статті 32 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, яка ратифікована Верховною Радою України 10 листопада 1994 року згідно Закону України № 240/94-ВР, в редакції Протоколу до неї від 29 березня 1997 року, ратифікованого Верховною Радою України 03 березня 1998 року згідно Закону України № 140/98-ВР, чинних для України на день відкриття провадження по справі, у справах про правовідносини між батьками та дітьми є компетентним суд Договірної Сторони, законодавство якої підлягає вживанню у відповідності з пунктами 1 та 2 цієї статті. Так, частиною першою цієї статті визначено, що права і обов`язки батьків та дітей, в тому числі зобов`язання батьків по утриманню дітей, визначаються законодавством Договірної Сторони, на території якої вони мають постійне спільне місце проживання, а за відсутністю постійного спільного після проживання батьків та дітей їх взаємні права та обов`язки визначаються законодавством Договірної Сторони, громадянином якої є дитина. Частиною другою статті 3 ЦПК України передбачено, що якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачені інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Оскільки спір щодо позбавлення батьківських прав є справою про правовідносини між батьками та дітьми, підсудність якої підлягає визначенню відповідно до статті 32 вищезазначеної Конвенції. Відповідно до довідки ВГІРФО УМВС України в Хмельницькій області від 11 квітня 2012 року № 8662 про реєстрацію особи громадянином України, [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Черепаново Новосибірської області РФ, згідно з рішенням УМВС України в Хмельницької області від 11 квітня 2012 року набув громадянство України на підставі частини 2 статті 8 Закону України «Про громадянство України», він є громадянином України з 11 квітня 2012 року. Згідно з довідки Теофіпольського виробничого управління житлово-комунального господарства Хмельницької області від 21 червня 2022 року № 125, разом з позивачкою по [ADDRESS] зареєстрований її син [PERSON] , [INFO] , і який входить до складу її сім`ї. Таким чином, враховуючи постійне спільне місце проживання матері з дитиною в Україні та українське громадянство самої дитини, дана справа на момент відкриття провадження підлягала розгляду Теофіпольським районним судом Хмельницької області, як судом за місцем проживання позивача та дитини. В подальшому, уже після відкриття провадження, був прийнятий закон про вихід України із вищезазначеної Конвенції та зупинення її дії, проте, відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України, якою передбачено, що справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду, тому дана справа повинна бути розглянута саме Теофіпольським районним судом Хмельницької області. Сплачений при подачі позову судовий збір підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved