Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до Котелевського районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] , в якій позивач просить розірвати шлюб, зареєстрований між нею та [PERSON] 19 січня 2018 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 102. Ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області у складі судді Шелудько А. В. від 03 грудня 2022 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. 21 лютого 2023 року за вхідним № 1081/23-вх. до Нововодолазького районного суду Харківської області з Котелевського районного суду Полтавської області надійшла цивільна справа з єдиним унікальним № 535/2182/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Вищевказана справа була направлена на адресу Нововодолазького районного суду Харківської області за підсудністю відповідно до ухвали Котелевського районного суду Полтавської області від 09 січня 2023 року, зі змісту якої убачається, що підставою для передачі справи є те, що судом після відкриття провадження у справі встановлено, що відповідно до повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області, яке надійшло до Котелевського районного суду Полтавської області 06 грудня 2022 року, відповідач по справі [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Як вказано в ухвалі суду, підстав, передбачених частиною 2 статті 28 Цивільного процесуального кодексу України, для розгляду справи у Котелевському районному суді Полтавської області позивачем не зазначено. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] зазначила, що 19 січня 2018 року вона та [PERSON] зареєстрували шлюб у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про що зроблено актовий запис № 102. Як вказала позивач, від шлюбу подружжя дітей не має, на даний час їх шлюб має формальний характер, оскільки спільне життя між ними не склалося через діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Причиною розпаду сім`ї, на переконання [PERSON] стало те, що вони втратили один до одного почуття любові, довіри, взаємоповаги та порозуміння. Позивач з відповідачем з жовтня 2021 року не проживають разом. Будь яке налагодження сімейних стосунків, на думку позивача, неможливе. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 22 лютого 2023 року прийнято до розгляду цивільну справу з єдиним унікальним № 535/2182/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 31 травня 2023 року визначено про заочний розгляд справи. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову тощо) у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, судом не вживалось. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно відповідно до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, позивач на електронну адресу суду направила клопотання, що були зареєстровані за вхідним № ЕП-618/23-вх та № ЕП-985/23-вх. від 23 травня 2023 року, відповідно до яких вказала, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, наполягає на розірванні шлюбу, просить слухати справу за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач, [PERSON] , у судові засідання жодного разу не з`явився, хоча про дату,\~час і\~місце розгляду\~справи був\~сповіщений завчасно\~та належним\~чином у\~відповідності до\~приписів Цивільного\~процесуального кодексу\~України за останньою відомою адресою місця проживання. Судові повістки про виклик відповідача були повернуті на адресу суду з відміткою відділення УДППЗ «Укрпошта» «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, у судове засідання, що було призначено на 31 травня 2023 року [PERSON] викликався шляхом розміщення судового оголошення на офіційному вебсайті судової влади України (https://nv.hr.court.gov.ua/sud2028/pres-centr/11/1423059/). Причини неявки відповідача суду не відомі. Відзив на позовну заяву, відповідно до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, [PERSON] не подав, ніяких клопотань на адресу суду не направляв. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, зі згоди позивача по справі, суд вирішив за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що відповідач будучи завчасно належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, повторно, без зазначення причин свого неприбуття, не з`явився у судове засідання, враховуючи те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1\~статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Приписами частини 1 статті 77 вказаного нормативно правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Як убачається\~з матеріалів\~справи,\~19\~січня 2018\~року між\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~громадянином Алжирської\~Народної Демократичної\~Республіки,\~та [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~громадянкою України,\~був зареєстрований\~шлюб,\~про що\~Харківським міським\~відділом державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~Головного територіального\~управління юстиції\~у Харківській\~області зроблено відповідний актовий запис № 102, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно 09 листопада 2022 року Зміївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Із наданих позивачем заяв та змісту позову, судом не встановлено наявності у подружжя на утриманні спільних дітей, у тому числі віком до одного року, а також те, що позивач вагітна. Судом було встановлено, що подружжя сімейно шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть, кожен живе самостійним життям, фактичне місце проживання відповідача невідоме. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини 1 статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде протирічити інтересам чоловіка та дружини. Таким чином, можливість припинення браку на підставі волевиявлення кожного з подружжя являється проявом принципу свободи браку і рівності подружжя. Оскільки вступ до браку здійснюється вільно і добровільно, то ніхто не може бути змушений до збереження подружніх стосунків, якщо їх основи втрачені. Прийшовши до такого висновку також суд бере до уваги приписи статті 56 Сімейного кодексу України, які встановлюють, що\~кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 1 статті 104 Сімейного кодексу України визначено, що\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України (частина 3 статті 105 Сімейного кодексу України). Згідно з частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. При розгляді справи про розірвання шлюбу суд, відповідно до положень статті 112 Сімейного кодексу України, з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому, у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (стаття 111 Сімейного кодексу України). За змістом указаної норми права заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу передбачених статтею 110 Сімейного кодексу України та небажання позивача відновити сімейні відносини, суд вважає за необхідне позов [PERSON] задовольнити. При вирішенні\~даного спору\~суд також\~бере до\~уваги те,\~що згідно\~свідоцтва про\~шлюб серії\~ [NUMBER] ,\~виданого повторно\~09\~листопада 2022\~року Зміївським відділом\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану у\~Чугуївському районі\~Харківської області\~Східного міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиції (м.\~Харків),\~відповідач [PERSON] , [INFO] , є громадянином Алжирської Народної Демократичної Республіки. З цього приводу слід зазначити, що порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, регламентується нормами Закону України № 2709-ІV від 23 червня 2005 року «Про міжнародне приватне право», стаття 2 якого встановлює, що цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, як: 1) визначення застосовуваного права; 2) процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; 3) підсудність судам України справ з іноземним елементом; 4) виконання судових доручень; 5) визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів. Таким чином, вказаний Закону під приватноправовими відносинами розуміє відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи, а під іноземним елементом ознаку, яку характеризує приватноправові відносини, що ним регулюються, та виявляється в одній або кількох з таких форм: -хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; -об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; -юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави (пункти 1 і 2 частини 1статті 1 Закону України № 2709 - ІV від 23 червня 2005 року «Про міжнародне приватне право»). Аналізуючи вказані норми права слід дійти висновку, що дане рішення ухвалюється у справі з іноземним елементом. Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Конституцією України, положення якої гарантує забезпечення, охорону і захист прав і свобод людини. Так, положеннями статті 26 Основного Закону України встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією,\~законами чи міжнародними договорами України. Отже, іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини (частина 2 статті 3 Закону України № 3773 -\~VІ від 22 вересня 2011 року «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»). Визначаючи, чи у є подружжя спільний особистий закон, необхідно враховувати положення частини 1 статті 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», відповідно до якої особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Враховуючи, що позивач є громадянкою України, а відповідач громадянином Алжирської Народної Демократичної Республіки, то відповідно до частини 1 статті 16 згаданого Закону у сторін відсутній спільний особистий закон подружжя. Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу (стаття 63 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Положеннями статті 496 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (стаття 497 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому\~пунктами 2\~та 7\~статті 76\~Закону України\~№ 2709\~-\~ІV\~від 23\~червня 2005\~року «Про\~міжнародне приватне\~право» регламентовано,\~що суди\~можуть приймати\~до свого\~провадження і\~розглядати будь-які\~справи з\~іноземним елементом\~у таких\~випадках: якщо\~на території\~України відповідач\~у справі\~має місце\~проживання або\~місцезнаходження,\~або рухоме\~чи нерухоме\~майно,\~на яке\~можна накласти\~стягнення,\~або знаходиться\~філія або\~представництво іноземної\~юридичної особи\~-\~відповідача; дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України. Як убачається з матеріалів справи шлюб між [PERSON] та [PERSON] , був зареєстрований 19 січня 2018 року на території України, а саме Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, а отже дана цивільна справа підсудна національному суду, зокрема, Нововодолазькому районному суду Харківської області. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] суд у відповідності до положень підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити\~питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положеннями частин 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України № 3674-VІ від 08 листопада 2011 року «Про судовий збір», який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 3 зазначеного вище Закону, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. Так, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду (частина 1 абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір»). З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір у розмірі 992 гривні 40 копійок, що підтверджено квитанцією № 0.0.2740211568.1, виданої Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» 14 листопада 2022 року. Частиною 1\~статті 141\~Цивільного процесуального\~кодексу України\~регламентовано,\~що судовий\~збір покладається\~на сторони\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог.\~Інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі задоволення позову на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). Суд дійшов до висновку про повне задоволення позовних вимог [PERSON] , у зв`язку з чим необхідно стягнути на її користь з [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 992 гривні 40 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved