Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

позивач звернувся до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] , відповідно до якого просив: -визнати право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] ; -витребувати від добросовісного набувача [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] ; -зобов`язати [PERSON] звільнити квартиру [ADDRESS] та передати її [PERSON] або його представнику [PERSON] ; -зобов`язати Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві виключити відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.11.2011 р., реєстраційний запис № 45854 в книзі 603-211. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 31.10.2011 р. за [PERSON] визнано майнові права на квартиру [ADDRESS] , визнано недійсним договір купівлі-продажу зазначеної квартири, укладений між ПрАТ «Торговий Дім «Інтерсервіс» та [PERSON] , скасовано державну реєстрацію договору, визнано недійсним Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , видане ПрАТ «Торговий Дім «Інтерсервіс» 16.03.2010 р., зобов`язано [PERSON] повернути квартиру [ADDRESS] ПрАТ «ТД «Інтерсервіс», стягнуто з Торгового дому на користь [PERSON] сплачені кошти за договором купівлі-продажу квартири та зобов`язано ПрАТ «ТД «Інтерсервіс» виконати умови інвестиційного договору Т-25 від 18.03.2004 р. та надати [PERSON] акт приймання-передачі квартири [ADDRESS] , довідку про сплату повної суми інвестиційних внесків. Позивач зазначає про те, що звернувшись до Реєстраційної служби з метою реєстрації права власності на квартиру, йому було відмовлено у вчиненні зазначених дій, оскільки в Реєстрі наявна інформацію про право власності на дану квартиру, зареєстроване за відповідачем. Зазначені обставини порушують права позивача на оформлення права власності на кв. [ADDRESS] , на яку у нього є майнові права і це встановлено рішенням суду. Крім того, позивач зазначає, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 14.10.2011 р. між [PERSON] , яка була власником квартири на підставі договору, що визнаний недійсним в судовому порядку, та [PERSON] спірна квартира знаходилась під забороною відчуження у кримінальній справі № 20-3971, що виключало укладення будь-яких правочинів, а отже квартира була відчужена особою, яка не мала права вчиняти таких дій. 02.04.2018 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву. 22.02.2019 р. позивачем подана заява про зміну предмету позову, відповідно до якої змінена редакція позовної вимоги 4, та позивач просить скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер:29269597. Також за клопотанням позивача судом замінено відповідача на належного - [PERSON] . 09.08.2019 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження. 10.02.2021 р. судом було поновлено строк відповідачу для подання відзиву та приєднано його до матеріалів справи. Відповідно до відзиву відповідач заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивач не є власником майна, яке не може набувати на підставі рішення суду в даному випадку, а отже і не може звертатись за захистом свого права в порядку положень ст.ст. 388, 392 ЦК України, а вимога позивача про скасування державної реєстрації права власності за відповідачем не є належним способом захисту прав. В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, посилаючись на те, що позивач позбавлений можливості у визначений законом спосіб зареєструвати своє право власності на кВ. [ADDRESS] , в зв`язку з наявністю реєстрації прав на зазначену квартиру за відповідачем. Наявність у позивача прав на зазначену квартиру було встановлено рішенням Голосіївського районного суду м.Києві. Крім того, представник позивача посилався на те, що квартира відчужувалась [PERSON] під час дії обтяжень та заборони на відчуження нерухомого майна. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, з огляну на те, що право власності позивачем не може набуватись на підставі рішення суду і підлягає доведенню наявність у нього всіх документів для реєстрації права у встановленому законом порядку, однак, позивач не підтвердив належну сплату інвестиційних платежів в повному обсязі за об`єкт інвестування та виконання ПрАТ «ТД «Інтерсервіс» обов`язків за договором інвестування щодо передачі позивачу документів для оформлення права власності. Оскільки позивач не є власником квартири представник відповідача просив відмовити у задоволенні вимог про витребування майна від добросовісного набувача, так як [PERSON] в силу положень ст.388 ЦК України не наділений правом звертатись до суду у такий спосіб. Крім того, представник відповідача зазначив про пропуск позивачем строків звернення до суду. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 травня 2014 року за наслідками розгляду заяви [PERSON] про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2011 року скасовано та ухвалено нове рішення у справі, відповідно до якого визнано за [PERSON] майнові права на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 71,4 кв.м; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між ПрАТ «ТД «Інтерсервіс» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О. 27 січня 2011 року за № 211; скасовано державну реєстрацію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між ПрАТ «ТД «Інтерсервіс» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О. 27 січня 2011 року за № 211; визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру ПрАТ «ТД «Інтерсервіс», видане ПрАТ «ТД «Інтерсервіс» Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 16 березня 2010 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 17 лютого 2010 року № 192-С/Ю, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 19 березня 2010 року у реєстрову книгу № 603-202 за реєстровим № 45854; зобов`язано [PERSON] повернути квартиру ПрАТ «ТД «Інтерсервіс»; стягнуто з ПрАТ «ТД «Інтерсервіс» на користь [PERSON] 2 453 741 грн у рахунок отриманих коштів за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] ; зобов`язано ПрАТ «ТД «Інтерсервіс» виконати умови інвестиційного договору № Т-25 від 18 березня 2004 pоку, надати [PERSON] акт прийому-передачі квартири [ADDRESS] та довідку про сплату ним повної суми інвестиційних внесків. В іншій частині вимог було відмовлено. Тобто, судом встановлено, що [PERSON] виконав умови інвестиційного договору Т-25 від 18.03.2004 р. та набув майнові права на кв. [ADDRESS] . Зазначене рішення набуло законної сили, а отже відповідно до положень ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, такі обставини спростовують заперечення відповідача, що позивач не надав належних доказів щодо виконання ним своїх зобов`язань по сплаті інвестиційних платежів за договором та набуття майнових прав на квартиру. Позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно з заявою про реєстрацію права власності на кв. [ADDRESS] , однак рішенням державного реєстратора Хафусова В.В. у вчиненні реєстраційних дій було відмовлено в зв`язку з наявною в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію права власності на спірну квартиру за іншою особою. Як встановлено судом, 03.11.2011 р. було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14.10.2011 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Боднар Н.В., укладеного з [PERSON] . Натомість, на час укладання зазначеного договору купівлі-продажу квартиру діяла заборона на відчуження даного майна, застосована в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 20-3971, в період з 19.08.2006 р. по 06.09.2012 р. В подальшому, 12.04.2016 р. право власності на кв. [ADDRESS] було зареєстрована за [PERSON] на підставі договору дарування, виданого 12.04.2016 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою В.М. Позивач, звертаючись до суду, просить визнати за ним право власності на кВ. [ADDRESS] в судовому порядку, оскільки він набув майнові права на об`єкт інвестування, однак не може зареєструвати своє право. Згідно зі статтею 177 ЦК України до об`єктів цивільних прав відносяться речі, майнові права та інше. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права. За загальним правилом судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується та оспорюється. Частиною 1 ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до частини першої ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. саме інвестор, як особа за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію. Згідно із ч.4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою. Зазначені висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі N 359/5719/17, провадження N 14-8 цс 21. В даному випадку наявність у позивача майнових прав на кв. [ADDRESS] визнано на підставі рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 19.05.2014 р. Однак, [PERSON] позбавлений можливості здійснити державну реєстрацію свого права в зв`язку з наявною реєстрацією права власності на даний об`єкт за іншою особою, якій було відчужено право власності на підставі договору. З даного приводу Верховний Суд у своєму рішенні від 14.09.2021 р. у справі № 359/5719/17 прийшов до наступних висновків. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України). Власник має право витребовувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України). Частина 1 ст. 388 ЦК України містить перелік підстав, за яких власник майна має право витребовувати своє майно, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (підпункт 3 зазначеної статті). Якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребовувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Оскільки після виконання умов інвестиційного договору інвестор набуває майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформуються у право власності інвестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації інвестором такого права за собою, то забудовник позбавлений права відчужувати об`єкт інвестування на користь будь-якої іншої особи. Таким чином, інвестор наділений правом вимагати повернення належного йому об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі N 680/214/16, від 07.04.2020 р. у справі N 916/2791/13. Оскільки за [PERSON] визнано майнові права на кв. [ADDRESS] на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, у нього виникло право на об`єкт інвестування та його витребування у особи, за якою таке право зареєстровано. [PERSON] набув право власності на спірну квартиру на підставі договору дарування, укладеного з [PERSON] , яка в свою чергу набула його на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного з [PERSON] . Натомість, рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 19.09.2014 р. визнано недійсним договір купівлі-продажу кВ. [ADDRESS] , укладений між ПрАТ «Торговий Дім «Інтерсервіс» та [PERSON] та скасовано державну реєстрацію зазначеного договору. Недійсний правочин не породжує будь-яких правових наслідків. В даному випадку, належним способом захисту прав власника майна у разі вибуття майна без достатньої правової підстави є витребування його. Судове рішення про задоволення позовної вимоги про витребування від відповідача нерухомого майна є підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі N 916/1608/18 (провадження N 12-135гс19, пункт 80). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (провадження N 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16 (провадження N 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц (провадження N 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі N 910/3907/18 (провадження N 12-46гс19). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16 (провадження N 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі N 488/5027/14-ц (провадження N 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі N 916/1608/18 (провадження N 12-135гс19, пункт 80). З огляду на викладене, оцінюючи досліджені судом докази в їх сукупності та встановлені судом обставини, беручи до уваги позиції Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про витребування кВ. [ADDRESS] від відповідача є належним способом захисту порушеного права та спрямовано на його відновлення. Однак, визнання права власності на об`єкт інвестування за даних обставин в судовому порядку не є ефективним способом захисту та такі вимоги не підлягають задоволенню з огляду на те, що після внесення запису про припинення права власності [PERSON] на спірну квартиру до Реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач не позбавлений можливості у визначений законом спосіб зареєструвати свої права на квартиру. Вимоги позивача про зобов`язання відповідача звільнити та передати йому кв. [ADDRESS] є передчасними, оскільки право позивача в цій частині не є порушеним, а отже такі вимоги не підлягають задоволенню. Не можуть бути задоволені також вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер:29269597, оскільки рішення суд про витребування майна із чужого володіння є підставою для скасування реєстрації права власності за квартиру за [PERSON] . З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial