Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

У грудні 2021 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» суму боргу у розмірі 90 358 грн.36 коп., яка складається з 73 756 грн. 29 коп. безпідставно набутих грошових коштів та інфляційних нарахувань, що становить 11 800 грн. 99 коп., 3% річних у розмірі 4 801 грн. 08 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10.04.2013 у справі № 2/331/75/13 задоволено позов ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON] та [PERSON] та стягнуто з них солідарно заборгованість за кредитним договором у сумі 73 756,29 грн., а також судовий збір у розмірі 368,78 грн. з кожного. 12.10.2015 на виконання вищевказаного рішення суду Заводським ВДВС відкрито виконавче провадження № [NUMBER] за яким з заробітної плати позивачки з листопада 2015 по вересень 2019 стягнуто на користь відповідача 74 125,07 грн., тобто суму боргу та судовий збір. 26.12.2019 старшим державним виконавцем Заводського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області Баклаженко В.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення суду. 06.12.2021 позивачка дізналась, що 15.12.2014 Жовтневим ВДВС ЗМУЮ відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання того ж рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10.04.2013 по справі № 2/331/75/13, тобто воно було відкрито раніше. За цим виконавчим провадженням із пенсії [PERSON] стягнули на користь відповідача за листопад 2015 по серпень 2020 так само 74 125,07 грн. Таким чином, відповідач двічі стягнув з позивача та третьої особи одну й ту саму суму, тобто в два рази більше ніж за рішенням суду. Посилаючись на ст. 1212 Цивільного кодексу України, просить суд стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» суму боргу у розмірі 90 358 грн.36 коп., яка складається з 73 756 грн. 29 коп. безпідставно набутих грошових коштів та інфляційних нарахувань, що становить 11 800 грн. 99 коп., 3% річних у розмірі 4 801 грн. 08 коп. Ухвалою суду від 17.12.2021 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання, надано строк відповідачу на подання відзиву. 10.01.2022 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач ЗОУ АТ «Державний ощадний банк України» просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що 23.01.2008 між сторонам був укладений договір про іпотечний кредит, згідно з умовами якого банк зобов`язується надати на умовах кредитного договору, а позичальник зобов`язується отримати та належним чином використовувати та повернути в передбачені кредитним договором строки кредит та сплатити проценти та інші платежі за користування кредитом. Відповідно до п.п. 1.1., 1.2. Кредитного договору, Банк надав позичальнику кредит у сумі 55 250,00 доларів США на 20 років з остаточним терміном повернення не пізніше 23 січня 2028 року. 23 січня 2008 року в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між банком та [PERSON] укладено Договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати солідарно з боржником за виконання в повному обсязі зобов`язання за кредитним договором, у тому числі того, що виникне у майбутньому відповідно до умов кредитного договору. Відповідач вказує, що у зв`язку з невиконанням Позичальником умов кредитного договору, банк звернувся до суду та просив стягнути солідарно прострочену заборгованість. 12.10.2015 державним виконавцем Заводського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення в солідарному порядку з позичальника [PERSON] заборгованість у розмірі 74 125,07 грн. 26.12.2019 державним виконавцем Заводського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним виконанням рішення суду. Однак, на даний час заборгованість за договором про іпотечний кредит № 2678-LVвід 23.01.2008 не погашена та станом на 06.01.2021 становить 66 848,80 доларів США, з яких 52 488,70 доларів США - основний борг, 11761,46 доларів США - заборгованість за відсотками, 2598,64 доларів США - пеня. Окремо відповідач посилався на п. 2.6. Договору поруки, де вказано, що при виконані Поручителем зобов`язань за Кредитним договором, Поручитель має право зворотної вимоги до Боржника. Тому, як вважає відповідач, при повному виконанні зобов`язань за Кредитним договором, поручитель [PERSON] має право зворотної вимоги до Боржника. Позивачка [PERSON] подала відповідь на відзив, вважає доводи представника відповідача хибними. Вказує, що предметом спору у даній справі є не повернення коштів сплачених за кредитним договором, а повернення коштів, які сплачені безпідставно, внаслідок подвійного виконання рішення у повному обсязі як боржником, так і поручителем. Також, посилається на правові висновки Верховного суду у подібних правовідносинах. Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, де виклав позицію, ідентичну відзиву, просив суд в задоволенні позову відмовити. Ухвалою суду від 01.03.2023 судом призначено справу до судового розгляду по суті у приміщенні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя на 17 травня 2023 року на 09:30 год. 17 травня 2023 року судове засідання відкладено на 30.05.2023, 09:15 годину у зв`язку із неявкою в судове засідання представника відповідача. Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10.04.2013 у справі № 2/331/75/13 позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Запорізьке обласне управління АТО «Ощадбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено та стягнуто з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором у сумі 73 756,29 грн., що складається з заборгованості за відсотками у розмірі 62 346,84 грн, пені - 11 409,45 грн. та судового збору у розмірі 368,78 грн. з кожного відповідача. 15.12.2014 старшим державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Коломійцем Сергієм Сергійовичем відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2/331/75/13 про стягнення з боржника [PERSON] боргу в розмірі 74125,07 грн. 12.10.2015 головним державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Гайдаш Ольгою Сергіївною відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2/331/75/13 про стягнення з боржника [PERSON] боргу в розмірі 74125,07 грн. 26.12.2019 державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Баклаженко Вікторією Володимирівною винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом № 2/331/75/13 про стягнення з боржника [PERSON] боргу в розмірі 74125,07 грн. у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення. 16.11.2020 головним державним виконавцем Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Куліченко Оленою Миколаївною винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом № 2/331/75/13 про стягнення з боржника [PERSON] боргу в розмірі 74125,07 грн. у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення. Таким чином, з [PERSON] як боржника та [PERSON] як поручителя було стягнуто на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» по 74125,07 грн. тобто вдвічі більше, ніж визначено рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10.04.2013 у справі № 2/331/75/13. Таким чином, рішення суду фактично виконано у подвійному розмірі, хочу борг в розмірі 73 756 грн. 29 коп. було стягнуто солідарно, а не з боржника та поручителя окремо. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. Враховуючи, що виконавче провадження за виконавчим листом № 2/331/75/13 про стягнення з [PERSON] боргу в розмірі 74125,07 грн. (73756,29 грн. борг та 368, 78 грн. судовий збір) відкрито раніше, ніж виконавче провадження за виконавчим листом № 2/331/75/13 про стягнення з [PERSON] боргу в розмірі 74125,07 грн. (73756,29 грн. борг та 368, 78 грн. судовий збір) і фактично стягувач (банк) отримав кошти у подвійному розмірі, суд вважає, що сума боргу, стягнута з [PERSON] , в розмірі 73756,29 є безпідставно отриманою АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». Доводи відповідача про те, що [PERSON] має заборгованість перед банком за умовами кредитного договору судом не приймаються, оскільки предметом позову є не повернення коштів сплачених за кредитним договором, а повернення коштів, які сплачені безпідставно, внаслідок подвійного виконання рішення суду як боржником, так і поручителем. При цьому, суд наголошує, що банк має право звернутись до суду із позовом про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором якщо вважає, що його права порушені. Також суд відхиляє доводи відповідача про те, що поручитель [PERSON] має право зворотної вимоги до боржника, оскільки вони не спростовують те, що банк отримав двічі одну й ту саму суму боргу за рішенням суду, хоча повинен був отримати лише 73756,29 грн. як визначено рішенням. При цьому, суд зазначає, що оскільки вказане питання стосується стадії виконання рішення суду у порядку Закону України «Про виконавче провадження», однак доказів оскарження банком постанови про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням рішення суду матеріали справи не містять, що свідчить про те, що виконання боржником зобов`язання було прийняте банком як належне. До аналогічного правового висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 320/4977/17. Відповідно до ст. 541 Цивільного кодексу України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом,так і від будь-кого з них окремо. Кредитор,який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників,має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Солідарний боржник немає права висувати протии вимоги кредитора заперечення,що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором. Ліквідація солідарного боржника - юридичної особи, смерть солідарного боржника - фізичної особи не припиняють обов`язку решти солідарних боржників перед кредитором та не змінюють його обсягу та умов виконання. Відповідно до статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. При цьому набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним, а ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Статтею 1212 ЦК України врегульовано випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані іншими спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Аналогічна практика міститься у висновках Верховного суду у постановах від 28 січня 2020 року в справі № 910/16664/18, від 06 березня 2019 року в справі № 910/1531/18, від 08 вересня 2021 року в справі № 201/6498/20. Суд наголошує, що передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Згідно ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. В п.3 ч.3 ст 1212 ЦК України зазначено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням єправовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч.ч.1,2ст.543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Таким чином, якщо зобов`язання вже виконано, то інше є безпідставно набутим майном. Оскільки, рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10.04.2013 у справі №2/331/75/13 фактично стягнуто і з боржника, і з поручителя заборгованість по 73 756,29 грн. з кожного тобто в подвійному розмірі, то кошти, сплачені позивачем відповідачу в розмірі 73 756,29 є безпідставно набутим майном, так як зобов`язання зі сплати боргу за рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10.04.2013 у справі №2/331/75/13 вже виконано боржником - [PERSON] . Згідно зі ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на безпосередній вимозі закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Вищевказане узгоджується з позицією Верховного Суду викладеній в постанові від 19 червня 2019 року у справі № 643/822/17, провадження № 61-21998св18. Тобто, зважаючи на те,що предметом позову є повернення коштів,стягнутих за рішенням суду,а не сплачених за договором, суд вважає,що відповідно на спірні правовідносини розповсюджується дія ст.1212 ЦК України,оскільки в даному випадку відповідач набув майно (грошові кошти в зазначеному розмірі) за рахунок позивача на підставі рішення суду, яке було фактично виконано поручителем, а відповідно якщо зобов`язання вже виконано, то інше є безпідставно набутим майном. Таким чином, суд вважає, що заявлені вимоги щодо стягнення з АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» 73 756,29 грн. в якості безпідставно набутих грошових коштів законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих на позадоговірне зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори та інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтю 625 ЦК України розміщено у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Отже, положення розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України). Таким чином, дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15, від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18, а також у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №908/2552/17. Відтак, суд вбачає законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. При цьому, суд бере до уваги, що відповідач не подав свого контррозрахунку, а також будь-яких заперечень з приводу стягнення з нього 3% річних та інфляційних витрат. Три відсотки річних за період з жовтня 2019 року по 01 грудня 2021 року (період, зазначений у позовній заяві) становлять 4 801,23 грн., виходячи з наступного розрахунку: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Разом з тим, згідно з позовом [PERSON] просить стягнути з відповідача три відсотки річних у розмірі 4 801,08 грн., а тому згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача три відсотки річних у сумі 4 801,08 грн. Інфляційні нарахування від неповерненої суми за період з жовтня 2019 року по 01 грудня 2021 року (період, зазначений у позовній заяві) становлять 11 437,11 грн., виходячи з наступного розрахунку: ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Останнійперіод IIc (100,70 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (100,20 : 100) x (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) = 1.15506626 Інфляційне збільшення: 73 756,29 x 1.15506626 - 73 756,29 = 11 437,11 грн. Тому, сума інфляційних втрат за цей період становить 11 437,11 грн., а не 11 800,99 грн. як вказано в позовній заяві, у зв`язку з чим, в цій частині позов підлягає частковому задоволенню. Крім того, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача полягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Outcome: partial