Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Закарпатський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 98\~365,13 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку заробітної плати в розмірі 40\~444,15, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 11\~578,32 та моральної шкоди в розмірі 10\~000,00 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що у період з 18.09.2020 по 05.12.2022 знаходилась у трудових відносинах з Дочірнім підприємством «Закарпатський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України». 05.12.2022 року була звільнена із займаної посади провідного фахівця з публічних закупівель за угодою сторін, згідно наказу №79 - ВК від 05.12.2022 року. На день звільнення відповідач не провів повний розрахунок з позивачем та не виплатив останній заборгованість по заробітній платі та компенсацію за 17 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. У зв`язку з цим позивачка вказує, що на день подання позовної заяви заборгованість відповідача перед нею по заробітній платі становить 98\~365,13 грн. Враховуючи, що відповідачем не здійснено повний з нею розрахунок по заробітній платі, відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш ніж як за шість місяців. Згідно до Довідки про доходи від 15.03.2023 за №81/12-23, середньоденна заробітна плата позивача складає 416,95 грн. Відтак, сума середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні складає: 40\~444,15 грн. (97 робочих днів х 416,95 грн.). Крім того, у зв`язку з порушенням строків виплати позивач має право на компенсацію втрати частини доходу за період з січня 2022 року по квітень 2023 року, який складає 11\~578,32 грн. Спричинення моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що у наслідок невиплати заробітної плати, яке мало місце з січня 2022 року вона повинна була докласти додаткових зусиль для організації свого життя. Зважаючи на економічний стан країни, знецінення гривні та введення воєнного стану на всій території України, це було досить важко. Для забезпечення мінімальних потреб довелося позичати гроші у родичів та знайомих, борги перед якими існують і на даний час. Вказане призвело до душевних страждань. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.04.2023 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомлення сторін. Також вказаною ухвалою відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 04.05.2023 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначила, що заборгованість по заробітній платі у ДП «Закарпатський облавтодор» виникла, зокрема, через скорочення об`єму робіт та послуг, відповідно доходи підприємства значно скоротились. Погашення заборгованості з виплати працівникам заробітної плати є першочерговим завданням ДП «Закараптский облавтодор», тому при надходженні коштів до підприємства, у першу чергу здійснюються платежі з виплати заборгованості по заробітній платі. На теперішній час постановою державного виконавця від 04.10.2022 року по виконавчих провадженнях, відкритих у відділі державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) накладено арешт на всі банківські рахунки підприємства, що частково блокує роботу підприємства та значно унеможливлює погашення заробітної плати. Також, арештовані рахунки семи філій підприємства. Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідач вказує про непропорційність і не співмірність вказаної суми, що має над компенсаційний характер відповідальності роботодавця, у порівнянні із орієнтовним розміром майнових втрат позивача, в призмі недоотриманої ним при звільненні заробітної плати. Вважає, що сума середньомісячної заробітної плати за час затримки при звільненні підлягає зменшенню. Зазначає, що з огляду на наведене, очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, не погоджується з розміром заявлених до стягнення коштів у відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати відповідач зазначає, що підприємство, яке виплачує компенсацію за затримку зарплати працівнику зобов`язано утримати ПДФО із суми такого доходу за його рахунок за ставкою 18 % (п. 167.1 ПКУ) та сплатити (перерахувати) його до бюджету при виплаті такого доходу. Позивачка у своєму розрахунку не зробила відповідні відрахування, відповідно заявлена нею сума не підлягає стягненню. Стосовно вимоги про стягнення моральної шкоди, відповідач вказує, що матеріали справи взагалі не містять жодних доказів щодо підтвердження спричинення моральної шкоди, зокрема, взяття коштів у борг. Вказує, що з огляду на наведене, вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає. Крім того, зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений ч.1 ст. 233 КЗпП України, а саме три місяці, з дня коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до п.16 Пленуму ВС України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, до вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням відомостей, що не відповідають дійсності і порочать честь, гідність чи ділову репутацію фізичної або юридичної особи, згідно з ч.3 ст. 7 ЦК України застосовується строк позовної давності в один рік. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, - тримісячний строк (ст. 233 КЗпП Укрїни). До інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК не застосовуються. З вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданою несвоєчасною виплатою заборгованості по заробітній платі та проведенням остаточного розрахунку при звільнені позивач звернулася до суду у квітні 2023 року, тоді як звільнилася з підприємства 05 грудня 2022 року. Про порушення свого права на своєчасну виплату заробітної позивач повинна була дізнатися у день звільнення (або наступного дня за звільненням), у зв`язку з чим, передбачений тримісячний строк звернення до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивачем порушений. Оскільки позивачем не наведено жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску вказаного строку та підстав його поновлення, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволеню не підлягають. Враховуючи все вищенаведене, відповідача просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Дочірнього підприємства «Закарпатський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку заробітної плати, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та моральної шкоди відмовити у повному обсязі. 09.05.2023 позивачем подано відповідь на відзив. В якому остання зазначила, що відповідач жодним чином не заперечує та не спростовує факт наявності заборгованості по заробітній платі перед позивачем у розмірі 98\~365,13 грн., що обґрунтовано можна вважати визнання відповідачем даної позовної вимоги. У відзові на позовну заяву відповідач обґрунтовує невиплату заробітної плати відсутністю коштів. Проте, Верховний Суд неодноразово зазначав у своїх висновках, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Щодо твердження про непропорційність і не співмірність стягнення середнього заробітку, то таке не підтверджується жодним доказом, а враховуючи розмір заборгованості по заробітній платі, який складає 98\~365,13 та тривалий час відсутності дій з боку відповідача щодо сплати цього боргу, то такий є співмірний. Щодо компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати позивачка вказує, що у розрахунку компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати позивачка врахувала суму нарахованого, але не виплаченого їй доходу після утримання податків і обов`язкових платежів, про що зазначено у позовній заяві. Щодо моральної шкоди, то позивачка вказала, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.. 237-1 цього кодексу передбачає права працівника на відшкодування моральної шкоди в обранний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості, вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Крім того, зазначає, що нею не пропущений строк позовної давності звернення до суду, оскільки у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільнені, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільнені. Позивач звернулася до відповідача із заявою про надання довідки про заборгованість із заробітної плати та із заявою про надання довідки про середньоденну заробітну плати 05.12.2022, а отримала зазначені довідки лише 15.03.2023. 16.05.2023 позивач подала заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просила стягнути заборгованість по заробітній платі в розмірі 98\~365,13 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку заробітної плати в розмірі 48\~366,20 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 11\~798,09, моральну шкоду в розмірі 10\~000,00 грн. та судові витрати в розмірі 3\~756,60 грн. Збільшення позовних вимог обґрунтовує тим, що з 20.04.2023 (з моменту подання позовної заяви) по 16.05.2023 минуло 19 робочих днів, в цей час заборгованість по заробітній платі не виплачена. В судове засідання позивач не з`явилася, проте подала до суду заяву, в якій просить розглянути справу без її участі за наявними матеріалами, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що з 18.09.2020 по 05.12.2022 року [PERSON] працювала в Дочірньому підприємстві «Закарпатський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на посаді провідного фахівця з публічних закупівель, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] . Згідно копії наказу Дочірнього підприємства «Закарпатський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» №79-ВК від 05.12.2022 року [PERSON] звільнено з займаної посади провідного фахівця з публічних закупівель 05.12.2022 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Наказано головному бухгалтеру Івегеш С.А. провести повний розрахунок [PERSON] та виплатити компенсацію за 19 календарних днів невикористаної відпустки. Відповідно до довідки про доходи від 15 березня 2023 року №80/12-23, виданої Дочірнім підприємством «Закарпатський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», за період січень грудень 2022 року нарахована заробітна плата [PERSON] становить 130\~019,30 грн., виплачено в січні 2022 5\~000,00 грн., утримано податків 26\~654,17 грн., до видачі 98\~365,13 грн. Заборгованість по виплаті заробітної плати складає 98\~365,13 грн. Відповідно до довідки про доходи №81/12-23 від 15.03.2023 року, виданої Дочірнім підприємством «Закарпатський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» середньоденна нарахована заробітна плата [PERSON] складає 416 грн. 95 коп. Відповідно до ч.ч. 3 4 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України "Про відпустки". Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не звільняють останнього від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Аналогічний правовий висновок зазначений в Постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №337/6455/15-ц, провадження № 61-3683св18. Відтак, зважаючи на встановлені судом обставини справи, є достатні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь період затримки розрахунку. Між тим, вирішуючи клопотання відповідача про зменшення суми такого відшкодування, суд приймає до уваги, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц (далі постанова) у пункті 87 зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки (прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (п.п.91; 91п.1,2,3,4 постанови). Судом встановлено, що на час подачі до суду позову, розмір заборгованості відповідача перед позивачкою з заробітної плати становив 98\~365,13 грн., яка утворилася з січня по грудень 2022 року. За цей період позивачці було виплачено тільки 5\~000,00 грн. за січень 2022 року, що підтверджується довідкою про доходи від 15 березня 2023 року №80/12-23. Таким чином, суд враховує, що відповідачем не здійснено навіть часткового погашення заборгованості в якому-небудь розумному розмірі. Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивачки 98\~365,13 грн. заборгованості по заробітній платі за період із січня по грудень 2022 року та 48\~366,20 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.12.2022 року по 16.05.2023 року (416,95 х 116 (кількість робочих днів затримки розрахунку). Щодо вимог про стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати суд зазначає наступне. Відповідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 р. №20250-ІІІ, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно з Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою КМУ від 21.02.2001 р. № 159 та ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 р. №20250-ІІІ, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з 01.01.2001р. (дня набрання чинності вказаного Закону). Відповідно вказаного Закону під доходами слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі заробітна плата (грошове забезпечення). Тобто нарахувати компенсацію за затримку потрібно, тільки якщо раніше нарахований дохід працівникові своєчасно не виплачений. Таким чином, оскільки, оскільки заробітна плата позивачеві не була своєчасно виплачена, слід задовольнити вимогу про стягнення компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. Статтею 3 вказаного Закону України передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно п.3,п.4.Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою КМУ від 21.02.2001 р. № 159, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. Коефіцієнт приросту споживчих цін розраховується з трьома знаками після коми. Індекси споживчих цін для розрахунку коефіцієнта приросту споживчих цін щомісячно публікуються Держкомстатом наростаючим підсумком з початку того року, в якому виникла заборгованість із виплати заробітної плати, що підлягає компенсації відповідно до пункту 2 цього Положення. ( Абзац четвертий пункту 3 в редакції Постанови КМ N 692 від 23.04.99 ). Якщо виплата заборгованості із заробітної плати провадиться до опублікування Держкомстатом індексу споживчих цін за останній місяць перед виплатою суми заборгованості, під час розрахунку суми компенсації на період до опублікування зазначеного індексу споживчих цін за згодою працівника для розрахунків застосовується індекс споживчих цін за попередній місяць. Крім того, у разі затримки виплати заробітної плати за кілька місяців сума компенсації визначається згідно з пунктом 3 цього Положення за кожний місяць окремо і підсумовується. Приклад розрахунку суми компенсації наведено у додатку до цього Положення. Таким чином, з урахуванням викладеного сума компенсації втрати частини заробітної плати становить 11\~798,09 грн., виходячи з розрахунку, наведеного позивачем, з яким суд погоджується ( за січень 2022 р. сума компенсації 701,20\~грн., за лютий 2022 року 2\~119,96 грн., за березень 2022 року 1\~736,11 грн., за квітень 2022 року 1336,78 грн., за травень 2022 року 1214,78 грн., за червень 2022 року 1021,79 грн., за липень 2022 року 1005,68 грн., за серпень 2022 року 826,25 грн., за вересень 2022 року 771,54 грн., за жовтень 2022 року 438,17 грн., за листопад 2022 року 420,48 грн., за грудень 2022 року 205,34 грн.). В частині вирішення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оцінюючи аргументи позивача, які ним наведені в обґрунтування вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд доходить висновку, що істотне та триваюче порушення права позивача на своєчасне і повне отримання заробітної плати, поставило останнього у скрутне матеріальне становище, призвело до негативних психо-емоційних переживань, вимагало додаткових зусиль для організації життя та захисту порушеного права. Аналізуючи вищенаведені норми права у сукупності з доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд доходить висновку, що позивачу була спричинена моральна шкода бездіяльністю відповідача, яка полягала у невиплаті йому належних сум заробітної плати. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10\~000 грн., що відповідає критеріям розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Нормами п. 171.1 ст. 171 та 14.1.180 ст. 14 Податкового Кодексу України та ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб`єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства. Оскільки, суд не є податковим агентом, тому обов`язок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця. Відповідно до листа ДФС від 09.06.2016 року № 12817/6/99-99-13-02-03-15 оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, здійснюється звільненому працівнику і не пов`язана з відносинами трудового найму, то такий дохід оподатковується податковим агентом як інші доходи податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18 відс. та військовим збором - 1,5 відсотка у місяці його фактичного нарахування. Крім того, особи, які мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені Кодексом податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу (п.п. «б» п. 176.2 ст.176 Кодексу). Суд роз`яснює, що у разі задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки та збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшується на суму податків і зборів. Крім того, відповідно до абз. 1, 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» удам належить мати на увазі, що відповідно до загальних положень статей 1 і 2 Закону розмір заробітної плати за працю на підставі трудового договору залежить від професійно-ділових якостей працівника, складності й умов виконуваної ним роботи, результатів останньої та господарської діяльності підприємства і що за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Щодо строку звернення позивача до суду, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених\~частиною другою\~цієї статті. Як випливає з офіційного тлумачення положення частини першої статті 233 в Рішенні Конституційного Суду\~№ 4-рп/2012 від 22.02.2012,\~у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1\~цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Враховуючи, що позивач звернулася до суду 20.04.2023, а довідки про доходи отримала 15.03.2023, з яких змогла в повному обсязі оцінити обсяг свого порушеного права та на підставі яких мала змогу обґрунтовано звернутися до суду, а також того, що відповідач з нею фактично не розрахувався, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду. Відповідно статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача на користь позивача, підлягають стягненню витрати з оплати судового збору в розмірі 1073,60 грн. за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та за вимогу про відшкодування моральної шкоди 2684 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved