Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення його без надання іншого житлового приміщення, посилаюсь на наступне. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно розпорядження №2796 від 21.12.2004 Комунального підприємства «Управління житлового господарства» Оболонського району м. Києва, 7/100 приміщення у квартирі спільного заселення №2/6, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності позивачам [PERSON] та її доньці [PERSON] (в рівних долях). В даній квартирі з 18.03.2010 року зареєстрований [PERSON] , який є колишнім чоловіком [PERSON] та батьком [PERSON] . Позивачі стверджують, що спільне проживання з відповідачем є нестерпним, відповідач є безробітним, веде антигромадський та антиморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить додому у нетверезому стані, псує майно, постійно влаштовує сварки, систематично вчиняв та вчиняє домашнє насильство відносно позивачки та доньки. Таке насильство полягає у висловлюванні нецензурною лайкою, погрозах фізичною розправою, чим може бути завдана шкода їх психічному та фізичному здоров`ю. З приводу вчинення відповідачем домашнього насильства, позивачка неодноразово зверталися до поліції з відповідними заявами. Також відповідач притягався до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.178 КУпАП. З урахування вищевикладеного просять суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням та виселити його з квартири 7/100 приміщення у квартирі спільного заселення №2/6, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. У відзиві на позов представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі. Зазначив, що сварки між позивачкою та відповідачкою виникають постійно, тому винних встановити складно, вважає, що виклики поліції та погрози з боку [PERSON] вже набули форми психічного тиску та шантажу. [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , тому не може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Щодо аморальної поведінки, на яку вказали позивачі, як основну підставу для виселення, зазначає, що [PERSON] працює з липня 2016 року по теперішній час в ТОВ «Перший трубний завод» на посаді ливарника пластмас, налагоджувальником ливарних машин, та відповідно до характеристики останній характеризується, як чуйний, цілеспрямований, добросовісний та сумлінний працівник, який користується повагою в колективі. Окрім того, за місцем проживання [PERSON] , відповідно до заяв наданих сусідами, характеризується позитивно. Наголошує, що [PERSON] набув право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї своєї дружини позивачки. Відповідач з 2010 року зареєстрований у спірній квартирі та сплачує комунальні платежі у розмірі 50% від нарахування. З цих підстав просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У відповіді на відзив представник позивача просив позовні вимоги задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та наголошує, що [PERSON] систематично порушує правила співжиття з позивачкою [PERSON] , зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, застосовує психологічне і фізичне насилля, а також погрожує нанесенням тілесних ушкоджень позивачу [PERSON] завдає їх, що робить неможливим проживання з ним в одній кімнаті. Заходи запобігання і громадського впливу стосовно відповідача [PERSON] , зокрема бесіди і попередження, виявилися цілком безрезультатними та не привели до припинення насильства щодо позивача [PERSON] . Крім того, характеристика на відповідача [PERSON] не є доказом по даній справі, оскільки містить якості останнього на роботі, а не в побуті та поведінці в спірному житловому приміщенні, заяви від сусідів відповідача [PERSON] також є неналежними доказами по справі, оскільки не відомо на вимогу кого вони були зроблені та хто їх відбирав. В судовому засіданні позивачі та їх представник просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволені позову в повному обсязі з підстав викладених у відзиві. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно розпорядження №2796 від 21.12.2004 Комунального підприємства «Управління житлового господарства» Оболонського району м. Києва, 7/100 приміщення у квартирі спільного заселення №2/6, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності позивачам [PERSON] та [PERSON] (в рівних долях) (а.с.9-11). Крім того, у вищевказаній квартирі також зареєстрований відповідач по справі - [PERSON] . Згідно відповіді Оболонського Управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві від 29.08.2022 року №4941/125/51/052021 та 26.09.2022 за № 5726/125/51/01-2021 вбачається, що з у період з 01.01.2000 року по теперішній час в Оболонському управлінні поліції зареєстровано викликів по спецлінії «102» за адресою: [ADDRESS] щодо домашнього на насильства стосовно [PERSON] ЖОІ «14450 від 12.11.2009 року, ЖРЗПЗ №4350 від 12.03.2011 року, ЄО №32849 від 22.09.2013 року, ЄО №22892 від 17.04.2017 року, ЄО №22882 від 17.04.2017 року, ЄО №30119 від 19.05.2017 року, ЄО №67061 від 08.11.2020 року, ЄО №58970 від 09.11.2021 року. Крім того, відповідно до постанови Оболонського районного суду від 08.12.2021 року [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства відносно [PERSON] . Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначила, що на момент отримання ордеру на спірну квартиру і на момент приватизації відповідач відбував покарання в місцях позбавлення волі. Після звільнення, вона його зареєструвала в квартирі, оскільки без місця реєстрації він не міг знайти роботу. Відповідач постійно її б`є. Проживають в одній кімнаті, вже 6 років без шлюбу, спільного побуту не мають. 02.04.2023 року перебував на стаціонарному лікуванні у лікарні, куди забрала швидка, не міг дихати. Доки він знаходився в лікарні, було дуже спокійно жити. Комунальні платежі сплачують навпіл. Допитана в судовому засіданні [PERSON] зазначила, що з 2018 року не проживає разом з батьками. Має двоє дітей, батько не спілкується ні з нею, ні з онуками. Зазначила, що батьки разом жити не можуть. Спільного побуту не ведуть. Батько тисне на [PERSON] і морально і фізично, здійснює над нею насильство. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України). Пунктом 1 частини другої та частиною четвертою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно із частинами другою та третьою статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України. Статтею 162 ЖК УРСР встановлено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Згідно із частинами першою та другою статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Стаття 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном регламентоване зокрема у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (mutatis mutandis рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110). Крім статті 8 Конвенції, права Чернівецького окружного адміністративного суду, як власника житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Вирішуючи спір, суд встановив, що спір з приводу користування житловим приміщенням виник між жінкою та чоловіком, які перебували у шлюбних відносинах до 13.10.2017 року (а.с. 16), одному з яких [PERSON] та їх доньці [PERSON] належить на праві особистої приватної власності спірна квартира, а інший - [PERSON] зареєструвався в цій квартирі як член сім`ї власника і продовжує користуватися нею і після припинення шлюбних відносин, робить неможливим для [PERSON] проживання з ним в одній квартирі. Суд, оцінюючи виселення на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивача - власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вважає, що у цьому випадку за обставин цієї справи виселення відповідача зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки: між сторонами спору склалися неприязні стосунки, відповідач вже не є членом сім`ї позивача, у позивачки [PERSON] іншого житла не має. Інтереси позивачів, як власників житла та користувачів цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, у зв`язку із цим, суд висновку про задоволення позовної вимоги щодо усунення перешкод у здійсненні позивачами права власності шляхом виселення відповідача зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки судом встановлено, що відповідач проживає в спірній квартирі постійно з моменту реєстрації, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судові витрати, пропорційно до задоволених вимог, що складаються з судового збору у розмірі 992,40 гривні. На підставі викладеного,

Outcome: partial