Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

В провадження Дарницького районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ) про визначення місця проживання дітей з матір`ю, визначення участі батька у вихованні дітей, стягнення аліментів та додаткових витрат на дітей. Позовні вимоги, з урахуванням їх подальших уточнень і змін, мотивовані тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому у них [INFO] народилось двоє дітей - [PERSON] та [PERSON] . Шлюб між сторонами у подальшому був розірваний рішенням Дарницького районного суду м. Києва. На даний час сторони проживають окремо, діти залишились проживати з позивачем. При цьому, позивачка посилалась на те, що відповідач не надає коштів на утримання дітей, а тому відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) позивач має право на стягнення аліментів на утримання дітей у розмірі по 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, і до досягнення дітьми повноліття. Позивач вказує, що оскільки вона 13.06.2018 року зверталась до суду з позовом про стягнення аліментів, однак розгляд справи не відбувся, внаслідок чого просить суд стягнути аліменти за минулий час, зокрема саме з вказаної дати. У зв`язку з понесеними додатковими витратами на утримання та виховання дітей, позивач просить суд стягнути з відповідача 1/2 їх частину, а також визначені наперед витрати на медичне лікування та ліки. Окрім того, позивач вважає за необхідне визначити місце проживання дітей з матір`ю, оскільки вони проживають разом із нею, вона постійно опікується здоров`ям дітей, повністю усвідомлює свою особисту відповідальність за їх виховання та піклування, створює для дітей належні соціально - побутові умови проживання. Батько дитини не приділяє належної уваги щодо їх виховання, а також матеріального забезпечення. За таких обставин, проживання дітей з нею найкраще забезпечить їх інтереси. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22 січня 2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. Довідкою від 20.08.2020 дану справу передано на автоматизований розподіл справ між суддями у зв`язку зі звільненням [PERSON] з посади судді Дарницького районного суду м. Києва. 10.09.2020 протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями, дану справу визначено за суддею Каліушком Ф.А. Ухвалою судді від 16.09.2020 справу прийнято до провадження та призначено в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. 10.03.2020 від представника позивача надійшла заява про внесення змін до предмету спору та клопотання про об`єднання даної справи та справи за №753/1569/20, яка перебуває в провадженні судді Дарницького районного суду м. Києва Цимбал І.К. в одне провадження. 27.03.2020 від представника відповідача засобами поштового зв`язку надійшов відзив на позовну заяву, а 03.04.2020 надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи. 28.01.2021 від представника позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог; клопотання про об`єднання даної справи та справи за №753/1569/20, яка перебуває в провадженні судді Дарницького районного суду м. Києва Мицик Ю.С., в одне провадження, а також клопотання про витребування доказів. 14.05.2021 від представника позивача надійшли пояснення по справі. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14.05.2021 зобов`язано третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації та Службу у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної в Київській області державної адміністрації подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. На виконання вимог ухвали суду від 23.06.2020, 16.06.2021 з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України та 24.06.2021 з Державної податкової служби України Головного управління ДПС у м. Києві надійшла витребувана інформація судом. 29.07.2021 від представника Бучанської районної державної адміністрації Київської області надійшов висновок про встановлення способу участі батька - гр. [PERSON] у вихованні дітей [PERSON] та [PERSON] та спілкування з ними. Ухвалою суду від 27.10.2021 замінено неналежну третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Службу у справах дітей Києво-Святошинської районної в Київській області, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Службу у справа дітей Бучанської районної державної адміністрації Київської області, одночасно зобов`язано її подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 15.12.2021 від представника позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, яку прокольною ухвалою суду від 15.12.2021 долучено до матеріалів справи та вирішено продовжувати розгляд справи з урахуванням цих збільшень. Ухвалою суду від 15.12.2021 витребувано у Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації акт обстеження умов проживання [PERSON] . Ухвалою судді від 15.12.2021 замінено неналежну третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Службу у справа дітей Бучанської районної державної адміністрації Київської області, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Службу у справах дітей Обухівської районної державної адміністрації Київської області, одночасно зобов`язано її подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26.07.2022 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Службу у справах дітей виконавчого комітету Феодосіївської сільської ради та виключено з числа третіх осіб - Службу у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації та Службу у справах дітей Обухівської районної державної адміністрації Київської області, одночасно зобов`язано подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 05.12.2022 на виконання вимог вищевказаної ухвали суду від 26.07.2022 надійшов письмовий висновок про визначення місця проживання малолітніх дітей. В підготовче судове засідання, яке відбулось 17.01.2023, сторони не з`явились, однак представники позивача та відповідача подали клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та відповідача, а також їх представників, одночасно представник позивача у своїй заяві прохала закрити підготовче судове засідання та призначити справу до судового розгляду. 17.01.2023 ухвалою Дарницького районного суду м. Києва закрито підготовче засідання та призначено дану справу до розгляду по суті. 25.05.2023 представником позивача подано заяву, у якій позивач відмовляється від позовних вимог в частині визначення участі батька у вихованні дітей та просила суд закрити провадження у справі в даній частині. Стосовно інших вимог просила продовжити розгляд справи. Відповідно до ч. 1 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. А частиною п`ятою цієї статті встановлено, що суд не приймає відмову позивача від позову, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Враховуючи наведене, суд, розглянувши подану заяву, прийняв відмову позивача від позову в частині вимог до [PERSON] про визначення участі батька у вихованні дітей та ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25.05.2023 закрив провадження у справі в цій частині. Також, 25.05.2023 представником позивача подано заяву, у якій позивач просила провести судове засідання 25.05.2023 року без її участі та без участі представника позивача, а також не заперечувала щодо заочного рішення у справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, свого представника не направив, будучи повідомленим про розгляд справи належним чином. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Суд бере до уваги, що відповідач був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи, а враховуючи строки розгляду справи і той факт, що справа перебуває у провадженні суду майже чотири роки, виходячи з інтересів дітей, суд визнає за можливе проводити судовий розгляд справи у відсутності сторони відповідача, яка була належним чином повідомлена про день та час судового засідання, а свою правову позицію по справі ним та його представником висловлено у наданому суду відзиві. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 3 ст. 12, чч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 30 серпня 2008 року Центральним відділом реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований шлюб, актовий запис № 2188, підтвердженням чого слугує копія Свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER] від 30.08.2008 року. [INFO] у сторін народилось двоє дітей, зокрема [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 03 січня 2013 року, та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 03 січня 2013 року. Спільне життя між подружжям не склалося, у зв`язку з чим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03.12.2018 року у справі № 753/5150/18 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] .. Відповідно до вказаного судового рішення від 03.12.2018 року «спільне життя у сторін не склалось, з 22 грудня 2017 року подружжя проживає окремо». Фактично усе утримання дітей здійснює [PERSON] з її батьками. Позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а проживає з дітьми в приватному будинку, який належить батькові позивача та який знаходиться в Києво-Святошинському районі Київської області, за утримання якого всі витрати несе особисто позивач, оскільки відповідач не бажає приймати участь в оплаті утримання будинку, в якому проживають його діти. [PERSON] має умови для проживання та утримання дітей, а [PERSON] наразі не приймає повної участі в утриманні та вихованні дітей. Неповнолітні [PERSON] та [PERSON] проживають з матір`ю - позивачем по справі та знаходяться на її та батьків позивача утриманні, так як саме позивач забезпечує дітей всім необхідним для їх нормальної життєдіяльності: купує харчові продукти, сезонний одяг, необхідне усе для розвитку дітей, покриває витрати на медичний догляд, а також купує інші речі, які потребують діти. Вихованням дітей завжди займалася [PERSON] , яка створювала усі умови для повного та всебічного розвитку дітей. Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За змістом ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Згідно з ч. 2 ст. 7 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У відповідності до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. При визначенні місця проживання дітей у разі окремого проживання батьків застосовується принцип забезпечення якнайкращих інтересів дітей. Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував позитивні зобов`язання держави щодо забезпечення вказаних інтересів в аспекті дотримання ст. 8 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод та вказував, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови. По-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або неблагонадійною. По-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним («Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland) від 08.01.2009 р., заява №41615/07; «Мамчур проти України» (Mamchur v. Ukraine) від 16.07.2015 р., заява №10383/09). Згідно наданого Службою у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області висновку про визначення місця проживання дитини, складеного 09.08.2022, служба у справах дітей та сім`ї вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з матір`ю - [PERSON] . Вказаний висновок ґрунтується на тому, що мати [PERSON] характеризується позитивно, має достатнє фінансове забезпечення, створила добрі умови для життя та розвитку дітей, турбується про дітей, забезпечує їх усім необхідним. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі по тексту - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У пункті 1 статті 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 зазначеної Конвенції). Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до частини другої статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Також згідно з частиною другою статті 1 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року № 69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Стаття 8 Конвенції включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛу справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії» від 13 липня 2010 року). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Враховуючи встановлені обставини, а також оскільки, [PERSON] має постійне місце проживання та проживає в будинку, який належить її батькові, створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дітей, а також виходячи з інтересів дітей, місце проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] слід визначити разом з їх матір`ю [PERSON] . Стосовно вимог щодо стягнення аліментів та додаткових витрат на дітей, суд виходить з наступного: Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Частиною 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно вимог ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Системний аналіз правових норм, що регулюють стягнення аліментів, які викладені в Главі 15 СК України, дозволяє дійти обґрунтованого висновку про те, що за своєю правовою природою аліменти стягується з того з батьків, який мешкає окремо від дитини, на користь того з батьків, з ким мешкає дитина. Як було встановлено судом, малолітні [PERSON] та [PERSON] , які народились [INFO] , є дітьми сторін, які мешкають окремо один від одного, і які проживають з матір`ю [PERSON] та перебувають на її утриманні. Доказів того, що інший з батьків, який мешкає окремо, зокрема відповідач, який є батьком дітей, бере грошову участь в їх за час проживання з матір`ю суду надано не було. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітніх дітей в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31.10.2019, з дня пред`явлення позову, і до досягнення дітьми повноліття. Водночас, відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Так, на обґрунтування позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час, позивач послалася на те, що вона 13.06.2018 року вперше звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей, однак через те, що судом майже рік не було призначено розгляд справи, її представником було подано заяву про залишення позову без розгляду. Однак, вказані обставини не беруться судом до уваги, оскільки відсутні будь-які докази ухилення відповідача від сплати аліментів за вказаний період, а відтак суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача на її користь аліментів за минулий період. Відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). При цьому такі кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Аналіз норми ч. 1 ст. 185 СК України вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Верховний Суд зауважує, що до таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на якусь хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні особою, яка пред`явила такий позов (постанови Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі №501/5060/15-ц, від 14 січня 2019 року у справі №751/4312/16-ц). Частиною 2 ст. 185 СК України визначено, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. за №3 звернув увагу на те, що стягненню підлягають не тільки фактично зазнані додаткові витрати на утримання дитини, а і передбачувані додаткові витрати, викликані особливими обставинами, тому їх необхідно визначати в твердій грошовій сумі. Суд при розгляді позову повинен виходити з того, що додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Аналіз положень ст. 185 СК України дає підстави для висновку про те, що при вирішенні вимог про участь одного з батьків у додаткових витратах на дитину, суд має встановити реальне існування особливих обставин, які викликають необхідність таких витрат, а також розмір останніх. Лише при наявності цих умов і їх встановленні можливе ухвалення рішення про стягнення таких витрат в конкретній сумі. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено до відшкодування відповідачем понесених нею витрат на медичне лікування дітей, відпочинок, на зайняття спортом та інвентар, їх розваги, витрат на іграшки, одяг та на харчування, а також понесені нею витрати на дизпаливо на загальну суму 1 047 956,96 грн., про що надано підтверджуючи документи, зокрема, рахунки, договори, фіскальні чеки, квитанції та ін., копії яких додані до матеріалів справи. Дослідивши надані позивачем та не спростовані відповідачем докази, суд вказує на те, що понесені позивачем витрати на медичне лікування у сумі 116 783,28 грн., витрати на відпочинок у сумі 220 822,50 грн., витрати на зайняття спортом у розмірі 46 145,75 грн., а також витрати на дитячий садок у сумі 9 652 грн., а всього 393 403,53 грн. викликані особливими обставинами, зокрема розвитком здібностей дітей, їх хворобами, оздоровленням та відпочинком, тому вони є додатковими витратами у розумінні ст. 185 СК України, а відтак 1/2 частина понесених позивачем витрат у розмірі 196 701,76 грн. підлягає стягненню з відповідача. Водночас, понесені позивачем витрати на розваги дітей, витрати на іграшки, одяг та на харчування, а також понесені нею витрати на дизпаливо у загальній сумі 654 553,43 грн. не є додатковими витратами, оскільки не зумовлені особливими обставинами, а покриваються аліментними зобов`язаннями, а відтак вимоги щодо стягнення їх 1/2 частини задоволенню не підлягають. Окрім того, позивачем до позовної заяви не додано доказів та в судовому засіданні не доведено наявності особливих обставин, зумовлених негативними фактами, як то тяжка хвороба або каліцтво, за для фінансування додаткових витрат наперед (у майбутньому), тому і вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial