Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

у квітні 2021 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив суд стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу в розмірі 3 498 231,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 10.08.2012 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, про що останньою було власноруч написано розписку, за умовами якого він передав в позику грошові кошти в сумі 43 500,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути їх до 11.11.2017 року. Проте, на зазначену дату [PERSON] в порушення взятих на себе зобов`язань не повернула суму боргу. Крім того, вказав, що 11.03.2018 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого він передав останній грошові кошти в позику в розмірі 33 000,00 доларів США строком до 11.04.2018 року. Однак, на зазначену дату позичальник в порушення взятих на себе зобов`язань не повернула суму боргу. Також, зазначив, що 19.02.2018 року між ним та [PERSON] було укладено договори позики, за умовами яких він передав останній грошові кошти в позику в розмірі 25 600,00 доларів США та 23 600,00 доларів США строком до 19.02.2018 року та до 19.03.2018 року відповідно. Проте, й на зазначені дати позичальник в порушення взятих на себе зобов`язань не повернула суму боргу. Оскільки у добровільному порядку [PERSON] не повертає борг, то вимушений звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Кахно І.А. від 26.05.2021 року відкрито провадження у справі (а.с. 24-25). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 01.11.2021 року справу прийнято до провадження з проведенням розгляду у порядку загального позовного провадження та призначенням підготовчого судового засідання (а.с. 52). Ухвалою від 13.09.2022 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд (а.с. 96). 18.07.2021 року відповідачем через адвоката Балаєву Л.А. подано відзив, котрий надійшов до суду 20.07.2021 року, в якому останній повністю заперечив проти пред`явлених до нього вимог, виходячи з пропуску позивачем строку позовної давності, про що також 22.11.2021 року подав відповідну заяву (а.с. 38-39, 54-56). 06.08.2021 року позивачем через адвоката Конюшко Д.Б. подана відповідь на відзив, котра надійшла до суду 11.08.2021 року, в якій останній зазначив про безпідставність доводів відповідача, через що просив позов задовольнити в повному обсязі. Вказав, що строки позовної давності не пропущені з огляду на положення закону від 30.03.2020 року №540-IX, яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК доповнено п.12, яким під час карантину строки, визначені, зокрема, ст. ст. 257, 258 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (а.с. 67-71). Також, подав заперечення на заяву про застосування позовної давності (а.с. 58-60). Заперечення на відповідь на відзив не надходили. Представник позивача - Сулига С.О. в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі. Вказав про те, що відповідач не заперечила отримання коштів. Просив відмовити у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності. Представник відповідача - Дрьоміна Л.В. в судовому засіданні проти позову заперечив, просила відмовити у його задоволенні, виходячи обставин, викладених у відзиві. Також просила застосувати позовну давність. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до положень ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із положеннями ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із положеннями ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що позичальник, який підписав договір позики, погодився на його умови, повинен належним чином його виконувати. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України). Таким чином, позичальник, який добровільно погодився на умови договору позики, повинен був належно їх виконувати, а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки відповідно до закону. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 10.08.2012 року між сторонами укладено договір позики, про що [PERSON] власноруч написано розписку, за умовами якого повивач передав, а відповідач прийняла у власність 43 500,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути їх до 11.11.2017 року (а.с. 7, 8). 11.03.2018 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого повивач передав позичальнику безвідсоткову позику в сумі 33 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути отриману сумув строк до 11.04.2018 року частками: не пізніше 01.04.2018 року - 16 500,00 доларів США, не пізніше 11.04.2018 року - 16 500,00 доларів США (а.с. 9). 19.02.2018 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого повивач передав позичальнику безвідсоткову позику в сумі 25 600,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути отриману суму в строк до 19.03.2018 року частками: не пізніше 16.03.2018 року - 6 000,00 доларів США, не пізніше 19.03.2018 року - 19 600,00 доларів США (а.с. 10). 19.02.2018 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого повивач передав позичальнику безвідсоткову позику в сумі 23 600,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути отриману суму в строк до 19.03.2018 року частками: не пізніше 19.03.2018 року - 23 600,00 доларів США (а.с. 11). Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважаєтьсяправомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідачем презумпція правомірності договорів позики від 10.08.2012 року, від 11.03.2018 року, від 19.02.2018 року та від 19.02.2018 року не спростована доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Крім того, як встановлено судом, відповідачем не заперечується факт отримання грошових коштів за вказаними вище договорами. Доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження зворотного останньою не надано. Отже, суд надходить до висновку про те, що обов`язки по поверненню отриманих позик, що виникли у відповідача внаслідок укладення договорів, підлягають виконанню останньою. При зверненні до суду, позивачем вказано про те, що відповідач умов укладених договорів не виконала, позики своєчасно та в повному обсязі не повернула. В той же час, відповідач, заперечуючи проти позову, вказав на пропуск позивачем строків позовної давності. Проте, суд критично оцінює вказане твердження відповідача, виходячи з наступного. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із законом від 30.03.2020 року №540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК доповнено п.12, яким під час карантину строки, визначені, зокрема, ст. ст.257, 258 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. У п.12 розд.«Прикінцеві та перехідні положення» ЦК в редакції закону №540-IX перелічені всі статті цього кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину. Постановою КМУ від 11.03.2020 року №211 установлено з 12.03.2020 року на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався. З урахуванням того, що останнім днем звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності за договором від 10.08.2012 року було 11.11.2020 року, за договором від 11.03.2018 року -11.04.2021 року, за договорами від 19.02.2018 року - 19.03.2021 року, а закон №540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02.04.2020 року, суд надходить до висновку про відсутність підстав вважати, що позивачем пропущено встановлений законодавством строк, у межах якого позивач може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, враховуючи викладене, суд надходить до висновку про порушення відповідачем умов укладених договорів, внаслідок чого порушені права позивача, а тому вимоги останнього про стягнення на його користь грошових коштів, пред`явлені з метою захисту свого цивільного права, є обґрунтованими та доведеними. Також, перевіривши розрахунок, наведений позивачем, суд приходить до висновку про те, що останній може бути покладений в основу судового рішення, і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню загалом 3 498 231,00 грн. Відповідачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України вказаний розрахунок не спростований. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тому, суд надходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на викладене, суд надходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачана користь позивача судового збору у розмірі 11 350,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved