Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

17 вересня 2020 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , в якому просить зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] , - шляхом вселення позивача; стягнути моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., стягнути витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 840,80 грн. та на правову допомогу 6000 грн. Позов мотивований тим, що позивач зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Іншого житла не має. 06.08.2020 відповідач (колишня дружина позивача) змінила вхідні замки і до квартири він потрапити не може. Позивач звертався до поліції, але допомогти вони не змогли, посилаючись на цивільно-правові відносини. Так само позивач звертався до голови правління ОСББ «Вул. 8 Березня, буд. 39», виходом на місце встановлено, що двері зачинені, ключі не підходять. Даний факт підтверджено актом. Позивач не має постійного місця проживання та вимушений переходити від одних знайомих до інших. Такими діями позивачу завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 10 000 грн. У зв`язку з цим він змушений звернутись до суду. 23 вересня 2020 року позовну заяву залишено без руху. 16 жовтня 2020 року вказану позову заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 02 червня 2021 року закрито підготовче провадження, викликано свідків за заявою представника відповідача. До судового засідання позивач та його представник не з`явились, представник позивача надіслав заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач та представник відповідача до судового засідання повторно не з`явились, причину неявки суду не повідомили, своїм правом на подання відзиву не скористались. За таких обставин, відповідно до вимог ч. 4 ст. 223, ст.ст. 280-281 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу без участі відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та постановити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 18 листопада 2005 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.09.2019 року. [PERSON] належить [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Рудою Оксаною Миколаївною та зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.02.2008 року. Відповідно до Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, № 33 від 07.09.2020, підписаною паспортистом [PERSON] та головою правління ОСББ «вул. 8 Березня, буд. 39» [ADDRESS] проживають і зареєстровані 3 особи: [PERSON] , [INFO] (заявник) 09.12.2010 р.; [PERSON] , [INFO] (дружина) 19.02.2008 р.; [PERSON] [INFO] (син) [INFO] . Згідно з відповіддю Заводського відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області Бескровному Д., його заява щодо вжиття заходів до колишньої дружини [PERSON] , яка змінила замки та відмовляється надати доступ до спільної квартири по [ADDRESS] , зареєстрована в ЖЄО №18171 від 06.08.2020 року та розглянута в порядку Закону України «Про звернення громадян». Відносини, які склалися між [PERSON] та [PERSON] відносяться до категорії цивільно-правових, розгляд яких відбувається в суді у приватному порядку. 04.09.2020 за вих. № 8 мешканцями будинку [PERSON] , [PERSON] , головою правління ОСББ «вул. 8 Березня, буд. 39» Хариз Омар, складено та підписано Акт про недопущення до житла, відповідно до якого, 04.09.2020 виходом на місце встановлено, що дійсно, ключі заявника не підходять до замків [ADDRESS] . В квартирі в цей час нікого не було та двері зсередини не відчиняли. Вказані обставини підтверджують, що відповідач чинить перешкоди у користуванні позивачем квартирою. Частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно вимогам ч. 3 ст. 319 вказаного кодексу, усім власникам забезпечуються рівні Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначила, що правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. У справі, яка є предметом розгляду, встановлено, що позивач набув право користування спірним житлом згідно з законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї відповідача. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Оскільки судом встановлено, що відповідач своїми діями, створює позивачу перешкоди у здійсненні останнім права користування житлом, тому це право підлягає захисту у суді та усуненням перешкод шляхом вселення позивача у спірну квартиру та зобов`язання відповідача передати позивачу ключі від квартири. Виходячи з наведеного, суд вважає, що позовні вимоги у цій частині є доведеним та підлягають задоволенню. Щодо стягнення моральної шкоди, суд виходить з такого: Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені в ст. 1167 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода може полягати як у фізичному болю та стражданнях, так і у душевних переживаннях, які фізична особа зазнала у внаслідок протиправної поведінки відносно неї. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. З врахуванням того, що відповідачем не спростовано презумпцію його вини у настанні негативних наслідків для позивача, суд приходить до висновку, що внаслідок винних дій відповідача завдано моральної шкоди позивачу, яка виразилася в тому, що неправомірні дії відповідача призвели до необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя, пошуку житла, що призвело до погіршення стану здоров`я позивача і до стану постійного стресу. Все це спричиняє позивачу не лише моральні страждання, а ще й змушує звертатися до суду та правоохоронних органів за захистом своїх порушених прав, що потребує не лише матеріальних витрат, а й витрат часу та емоційних затрат. Розмір відшкодування моральної немайнової шкоди не визначений на законодавчому рівні, а тому суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, визначених ст. 3 ЦПК України. Враховуючи викладене та виходячи із засад розумності та виваженості, з врахуванням тривалості часу моральних страждань, суд вважає, що моральна шкода підлягає частковому задоволенню з урахуванням обставин, що мають істотне значення для встановлення розміру такої, і на погляд суду, з врахуванням принципу справедливості, в конкретному випадку становить 5000,00 грн., що на розсуд суду є справедливою сатисфакцією позивачу спричинених відповідачем моральних страждань. Враховуючи викладене, позов належить задовольнити частково. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до такого. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому, витрати на професійну правничу допомогу віднесено до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 137 ЦПК України - витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Позивачем при звернення до суду сплачено судовий збір на немайнову вимогу 840,80 грн., за майнову вимогу 840,80 грн. Також позивачем було витрачено 6000 грн на професійну правничу допомогу, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 10 вересня 2020, ордером, договором про надання правової допомоги № 17 від 10 вересня 2020 року та Додатком №1 і Додатком №2 до нього. Враховуючи, що позов задоволено частково, з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір сплачений за немайнову вимогу у розмірі 840,80 грн, а за вимогу майнового характеру 420,40 грн (пропорційно до задоволеної частини вимог), витрати, пов`язані з правничою допомогою (пропорційно до задоволеної частини вимог - 75%) 4500 грн., а всього - 5761,20 грн.

Outcome: approved