Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, вимоги якого в подальшому уточнила, про стягнення з відповідача на її користь неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, посилаючись на те, що в Арцизькому відділі\~державної виконавчої\~служби у\~Болградському районі\~Одеської області\~Південного міжрегіонального\~управління міністерства\~юстиції (м.\~Одеса)\~з 19\~березня 2010\~року перебувало\~виконавче провадження\~з примусового\~виконання виконавчого\~листа №\~2-907/09,\~виданого 24\~листопада 2009\~року Арцизьким\~районним судом\~Одеської областіпро\~стягнення з\~відповідача на\~користь позивачки\~аліментів на\~утримання дитини\~у розмірі\~600,00\~грн.\~щомісячно,\~починаючи з\~02\~квітня 2009\~року до\~повноліття дитини,\~тобто до\~ [INFO] .\~На час\~повноліття дитини,\~у відповідача\~виникла заборгованість\~по сплаті\~аліментів станом\~на 07 липня 2021 року в розмірі 51919,19 грн., внаслідок чого відповідач має сплатити пеню за прострочення сплати аліментів за період в розмірі 51760,29 грн., у зв`язку з чим позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом. До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги позивачки не визнав, посилаючись на те, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки пеня за прострочення\~сплати аліментівне повинна перевищувати розмір заборгованості по сплаті аліментів, але розмір пені, яку просить стягнути позивачка складає 151017,00 грн. є безпідставною, оскільки розмір заборгованості за період з 01 лютого 2021 року по 07 липня 2021 року складає 6270,89 грн., тому загальний\~розмір пені\~не може\~перевищувати зазначеної\~суми. Також, відповідач зазначив, що 17 березня 2021 року ним погашена заборгованість по сплаті аліментів у сумі 10000,00 грн., у зв`язку чим сума пені за прострочення сплати аліментів станом на лютий 2021 року складає 203,57 грн. та оскільки державним виконавцем на відповідача було накладено штраф у розмірі 2923,40 грн., що перевищує зазначений розмір пені за прострочення сплати аліментів, тому відсутні правові підстави для стягнення пені. Крім того, відповідач зазначив, що на його утриманні також є двоє малолітніх дітей та відповідач не має стабільного доходу, що свідчить про скрутне матеріальне становище. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивачки. У судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, але до суду від представника позивачки надійшла заяв, в якій просив суд про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивачки, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. У разі повторної неявки відповідача у судове засідання не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи двічі повідомлявся належним чином. Так, судом, відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України, надсилалися судові повістки про виклик до суду за адресою місця проживання відповідача, однак поштові конверти з судовими повістками повернулися до суду з довідкою відділення «Укрпошти» у яких є позначка «адресат відсутній за вказаною адресою», що свідчить про неможливість вручення відповідачу судових повісток та відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, в такому випадку вважається, що судовий виклик вручений відповідачу належним чином. Також, відповідачу надсилалися судові повістки про виклик до суду на його офіційну електронну\~адресу, які відповідно до довідки про доставку електронного листа доставлені до електронної скриньки, що відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, в такому випадку вважається, що судовий виклик вручений відповідачу належним чином. До суду від відповідача клопотання про розгляд справи за його відсутності, про неможливість прибути в судове засідання не надходило. Суд також враховує, що складовим елементом права на справедливе судочинство є судовий розгляд справи упродовж розумного строку (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) від 04 листопада 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, пункт 86; «Странніков проти України» від 03 травня 2005 року, пункт 40; «Лещенко і Толюпа проти України» та «Смирнова проти України» від 08 листопада 2005 року, пункт 54, «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, пункт 41). Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Також, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Отже відповідач зобов`язаний добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З матеріалів справи не вбачається, що відповідач надавав суду доказів неможливості прибути в судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, дві неявки відповідача в судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для неявки. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. Виходячи із вищезазначеної практики ЄСПЛ, враховуючи зазначені обставини неявки відповідача до суду, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутність відповідача, який з 29 грудня 2022 року, тобто з моменту прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, до ухвалення даного рішення, жодного разу до суду не прибув, станом розгляду справи не цікавився, тим самим своїм процесуальним обов`язком з`явитись в судове засідання за викликом, знехтував. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідача, який не вчиняє дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи вказані факти, згоду позивачки та її представника, що викладена у письмовій заяві представника позивачки, суд вважає за можливе, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши та оцінивши надані сторонами письмові докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню і такий висновок суду ґрунтується на наступному. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов`язані зі стягненням неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, тому при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається\~зі свідоцтва\~про розірвання\~шлюбу між\~ [PERSON] \~(а.с.\~5),\~ позивачкою\~у справі,\~яка в\~подальшомуу зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 6, 11, 12) та [PERSON] , відповідачем у справі, 29 серпня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тарутинського районного управління юстиції Одеської області зареєстровано розірвання шлюбу, про що було зроблено відповідний актовий запис за № 73 (а.с. 9). Згідно свідоцтва про народження [PERSON] народилася [INFO] , її батьком вказаний [PERSON] , відповідач у справі, матір`ю [PERSON] , позивачка у справі (а.с. 8). Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 19 березня 2010 року з [PERSON] , відповідача у справі, на користь [PERSON] , позивачки у справі, примусово стягувались аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 600,00 грн. щомісячно, починаючи з 02 квітня 2009 року до повноліття дитини (а.с. 7). Розрахунком заборгованості по аліментам від 03 листопада 2017 року встановлена заборгованість по аліментам боржника [PERSON] , відповідача у справі, за період з 02 квітня 2009 року по 31 жовтня 2017 року у розмірі 23060,00 грн. (а.с. 44-46). Згідно з розрахунком заборгованості по аліментам від 01 квітня 2019 року заборгованість по аліментам боржника [PERSON] , відповідача у справі, за період з 01 листопада 2017 року по 01 квітня 2019 року з урахуванням попереднього розрахунку станом на 01 листопада 2019 року встановлена у розмірі 24920,00 грн. (а.с. 47-48). Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам від 01 листопада 2019 року заборгованість по аліментам боржника [PERSON] , відповідача у справі, за період з 01 квітня 2019 року по 01 листопада 2019 року з урахуванням попереднього розрахунку станом на 31 березня 2019 року встановлена у розмірі 38635,80 грн. (а.с. 49). Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментах від 04 лютого 2021 року, складеного заступником начальника Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Косенко Л.В., станом на 01 лютого 2021 року з урахуванням попереднього розрахунку станом на 01 листопада 2019 року заборгованість по сплаті аліментів боржника [PERSON] , відповідача у справі, встановлена у розмірі 55648,30 грн. (а.с. 50-51). Розрахунком заборгованості по аліментам від 07 липня 2021 року встановлена заборгованість по аліментам боржника [PERSON] , відповідача у справі, за період 01 лютого 2021 року по 07 липня 2021 року у розмірі 62543,69 грн. (а.с. 10, 13). [PERSON] , відповідачем у справі, сплачено [PERSON] , позивачці у справі, аліменти у сумі 10000,00 грн., що підтверджується розпискою від 17 березня 2021 року (а.с. 27). Згідно з\~розрахунком заборгованості\~по аліментах\~від 07\~липня 2021\~року,\~складеного заступником\~начальника Арцизького\~відділу державної\~виконавчої служби\~у Болградському\~районі Одеської\~області Південного\~міжрегіонального управління\~міністерства юстиції\~(м.\~Одеса)\~Косенко Л.В.\~у виконавчому\~провадженні з\~примусового виконання\~виконавчого листа\~№ 2-907/09\~від 24\~листопада 2009\~року,\~виданого Арцизьким районним судом Одеської області про стягнення аліментів, станом на\~07\~липня 2021\~року заборгованість\~по сплаті\~аліментів боржника\~ [PERSON] ,\~відповідача у\~справі,\~з урахуванням\~попереднього розрахунку\~станом на\~31\~січня 2021\~року встановлена\~у розмірі\~51919,19\~грн. та скасовані попередні розрахунки заборгованості по аліментах, оскільки боржником [PERSON] , відповідачем у справі, надані докази сплати аліментів у сумі 10000,00\~грн.(а.с. 52). Як бачаться з заяви про зменшення позовних вимог, розрахунку пені, наданого [PERSON] , позивачкою у справі, сума пені за несвоєчасну сплату [PERSON] ,\~відповідачем у\~справі,\~склала у розмірі 51760,29\~грн. (а.с. 39-41, 53). Згідно з свідоцтва про шлюб, між [PERSON] , відповідачем по справі, та [PERSON] 02 жовтня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, про що було зроблено відповідний актовий запис за № 2088 (а.с. 33). Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] , відповідач по справі, є батьком ще двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 34, 35). Згідно довідки форми ОК-5 від 31 грудня 2021 року, виданої Пенсійним фондом України, [PERSON] , відповідач по справі, отримував дохід за період з 2016 року по 2018 рік (а.с. 29-30). За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України. Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами згідно зі ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам, зазначеним у статтях 77-80 ЦПК України. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України, ст. 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти зокрема за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки, однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Ухиленням від сплати аліментів необхідно вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Відповідно до положень ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7 СК України). Згідно зі ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тлумачення ст. 8 СК України та ч. 1 ст. 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ч. 1, ч. 2 ст. 614 ЦК України). Системне тлумачення вказаних норм дає підстави дійти висновку, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У Сімейному кодексі України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то у платника аліментів відсутня вина у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених зокрема рішенням суду згідно з ч. 1 ст. 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19, провадження № 61-16670сво19. Судом встановлено, що [PERSON] , відповідач у справі, не заперечує, що обізнаний про наявність відкритого виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа\~№ 2-907/09\~від 24\~листопада 20009\~року,\~виданого Арцизьким районним судом Одеської області про примусове стягнення з відповідача на користь [PERSON] , позивачки у справі, аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 600,00 грн. щомісячно, починаючи з 02 квітня 2009 року, тобто з\~дня пред`явлення\~позову до\~суду, до повноліття дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток. Відповідно до положень ст. 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці, тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18). Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (ч. 3 ст. 195 СК України). Дослідивши надані сторонами докази, судом встановлено, що згідно розрахунків заборгованості по аліментам від 04 лютого 2021 року, 03 листопада 2017 року, 01 квітня 2019 року, 01 листопада 2019 року, 04 лютого 2021 року, 07 липня 2021 року у [PERSON] , відповідача у справі, перед [PERSON] , позичкою у справі, станом на 07 липня 2021 року встановлена заборгованість по сплаті аліментів з урахуванням сплачених аліментів становить 51919,19 грн. (а.с. 44-46, 47-48, 49, 50-51, 52). [PERSON] , відповідачем у справі, не надано суду жодного переконливого доказу неможливості сплачувати аліменти своєчасно, внаслідок чого відповідач не довів, що вживав всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, у зв`язку з чим судом встановлена вина відповідача як у платника аліментів у виникненні заборгованості, що є підставою стягувати з відповідача неустойку (пеню), оскільки саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Судом встановлено, що згідно розрахунку пені, наданого [PERSON] , позивачкою у справі, сума пені за несвоєчасну сплату [PERSON] ,\~відповідачем у\~справі,\~склала у розмірі 51760,29\~грн. (а.с. 53), що є меншою за суму заборгованості по сплаті аліментів, оскільки станом на 07 липня 2021 року заборгованість по сплаті аліментів з урахуванням сплачених аліментів становить 51919,19 грн. (а.с. 52), тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для зменшення розміру пені до 100 відсотків заборгованості, що передбачено ч. 1 ст. 196 СК України. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи зазначені норми права, з`ясувавши встановлені судом обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивачки, заперечення відповідача проти позову та якими доказами вони підтверджуються, суд прийшов до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Суд відхиляє доводи відповідача як заперечення проти позову про те, що на його утриманні також є двоє малолітніх дітей та відповідач не має стабільного доходу, що свідчить про його скрутне матеріальне становище, оскільки боржник зобов`язаний сплачувати аліменти присуджені судом, а їх несплата призводить до виникнення заборгованості по їх сплаті. Крім того, відповідачем не надано суду жодного доказу звернення до суду з позовом про зміну розміру аліментів у зв`язку зі зміною його матеріального стану, що передбачено ст. 192 СК України. Суд не бере до уваги довідку форми ОК-5 від 09 січня 2022 року, видану Пенсійним фондом України на ім`я [PERSON] (а.с. 31-32), оскільки у зазначеному документі відсутні відомості щодо предмета доказування зі сторони відповідача на заперечення проти позову у наявній справі, відповідно до ст. 77 ЦПК України, та не стосується предмету спору. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору у справі про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Беручи до уваги, що позивачка звільнена від сплати судового збору, звернулася до суду з зазначеним позовом 16 грудня 2021 року, на підставі ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 908,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави у зв`язку з задоволенням позовних вимог позивачки про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Також, суд звертає увагу на те, що у зв`язку з недостатньою кількістю в Арцизькому районному суді Одеської області суддів, які мають повноваження здійснювати правосуддя (з 2017 року кількість суддів у суді зменшилася з 5 до 1) у суді одна суддя замість п`яти суддів здійснює правосуддя, внаслідок чого навантаження на суддю, яка здійснює правосуддя у суді одна замість п`яти суддів, виходить за межі фізичних можливостей. В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 року) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів - всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу. У пункті 33, 35 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст. 6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати. Отже, у судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал, тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, що призвело до надмірного навантаження, яке утворилося на суддю, яка здійснює правосуддя в Арцизькому районному суді Одеської області одна замість п`яти суддів, унеможливило розгляд наявної справи у строки, передбачені ЦПК України. На підставі ст. ст. 51, 129 Конституції України, ст. ст. 8, 141, 150, 180, 189, 192, 196 СК України, ст. ст. 9, 614 ЦК України,

Outcome: approved