Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

18 травня 2023 року до Подільського районного суду м. Києва надійшла заява [PERSON] , в якій вона просить встановити факт смерті на тимчасово окупованій території України своєї матері [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] у смт Леніно Ленінського району Автономної Республіки Крим. В обґрунтування заяви вказала, що [INFO] у місті смт Леніно Ленінського району Автономної Республіки Крим померла її матір [PERSON] внаслідок гострого перитоніту, перфорації ободової кишки. Факт смерті засвідчено лікарським свідоцтвом про смерть серії 35 № 223005127 від 06.03.2023 та свідоцтвом про смерть, виданими на території тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим. З підстав встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території для подальшого оформлення свідоцтва про смерть згідно із вимогами чинного законодавства України заявник звернувся до суду. Ухвалою суду від 18 травня 2023 року провадження у справі відкрито та призначено до судового розгляду. Учасники процесу до суду не прибули, повідомлені належним чином, про що свідчать матеріали справи. Представник заявниці у своїй заяві просив здійснювати розгляд справи без його участі. Зважаючи, що згідно ч. 2 ст. 317 ЦПК України встановлено невідкладний розгляд справ про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, суд вважає за можливе провести розгляд заяви у відсутності сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, вважає, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] народилася [INFO] в місті Керчі Республіки Крим, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , в якому матір вказана - [PERSON] . Відповідно, судом встановлено, що заявниця є донькою померлої. Відповідно до копії лікарського свідоцтва про смерть серії 35 № 223005127 від 06.03.2023, встановлено, що [INFO] у смт Леніно Ленінського району Автономної Республіки Крим [PERSON] - померла внаслідок гострого перитоніту, перфорації ободової кишки . Із заяви вбачається, що встановлення юридичного факту смерті необхідно у зв`язку із збройною агресією рф проти України та для необхідності державної реєстрації смерті у загальному порядку. Із змісту статті 4 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За положеннями статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Пунктами 1, 2 частини 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. За нормою ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована російською федерацією територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. The Republic of Moldova and russia, 23.02.2016, §142). Згідно з ч.2 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими російською федерацією з 20 лютого 2014 року. Враховуючи наведене та надані заявником докази, суд приходить до висновку, що факт смерті [PERSON] , яка померла [INFO] у смт Леніно Ленінського району Автономної Республіки Крим, яке на час її смерті і дотепер має статус тимчасово окупованої території України, є доведеним та підлягає встановленню, а тому заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved