Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-04 00:00:00

02.12.2022 від [PERSON] до Глобинського районного суду Полтавської області надійшла позовна заява до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого палацом одруження "Орджонікідзевський" м. Харкова 12 липня 1991 року, актовий запис № 679. На обґрунтування позову зазначено, що з 12.07.1991 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, неповнолітніх дітей не мають. Остаточно шлюбно-сімейні відносини між ними припинені в квітні 2022 року, і з цього часу вони живуть окремо, ведуть окреме господарство, кожен з них має свій бюджет. Причиною розпаду сім`ї було те, що з плином часу вони втратили почуття любові один до одного, без чого сімейне життя стало нестерпним. З`ясувалося, що вони різні люди, з різними характерами, звичками, смаками та поглядами на життя. Їхні неодноразові намагання зберегти родину ні до чого не привели, а навпаки з кожним днем вони віддалялися один від одного. Оскільки наявні протиріччя між ними стали непереборними, він прийшов до висновку про необхідність розірвання шлюбу. Проте його пропозиція дружині звернутися до органів РАЦС із спільною заявою була залишена нею без відповідного реагування, у зв`язку з чим він змушений звертатися до суду з позовом про розірвання шлюбу. Таким чином заходи досудового врегулювання спору результатів не дали. Примирення між ними неможливе і небажане для нього. Ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області області від 07.12.2022 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу передано за підсудністю до Чугуївського міського суду Харківської області. В подальшому, ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 17.03.2023 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу за підсудністю передано до Зміївського районного суду Харківської області. 17.04.2023 справа надійшла до Зміївського районного суду Харківської області. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 18.04.2023 відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 04.05.2023. 04.05.2023 у зв`язку з першою неявкою відповідача відкладено судовий розгляд. 05.06.2023 належним чином повідомлені сторони на судовий розгляд не прибули. Позивач [PERSON] подав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач [PERSON] не повідомила про причини повторної неявки в судове засідання, будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подавала, хоча мала для цього достатньо часу. Суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідача, яка повідомлялася про час і місце розгляду справи у порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України, і від якої не надійшли відзив чи заява про судовий розгляд за її відсутності, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) у відповідністю з частиною 4 статті 223, частиною 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, проти чого не заперечував позивач, та що відповідає передбаченим статтею 2 ЦПК України завданням та основним засадам цивільного судочинства, в тому числі і щодо розумності строків розгляду справи судом. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначає Верховний Суд, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору (Постанова КЦС ВС від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18.) У цій справі суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, тому вирішив спір по суті за відсутності відповідача. Зважаючи на те, що всі належним чином повідомлені учасники справи в судове засідання не з`явилися, і це не перешкоджає розгляду справи по суті, судовий розгляд справи проведено за відсутності учасників справи на підставі наявних у суду матеріалів. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Даними свідоцтва про укладення шлюбу Серія [NUMBER] підтверджується, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 12.07.1991 (а. с. 3). Згідно довідок відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради "Про реєстрацію місця проживання особи" № 07-16-5/62 від 08.09.2021 та № 07-16-5/73 від 29.09.2021 та Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС у Харківській області вбачається, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] мають зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] (а. с. 5, 8, 24) Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно частини 1 статті 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зі змінами, внесеними Протоколом № 11, стаття 5, кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно частині 1 статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. У відповідністю зі статтею 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Зі змісту позовної заяви, проти якої не подала заперечень відповідач, вбачається, що шлюбні стосунки та виконання обов`язків подружжя, передбачених статтями 54, 55 Сімейного кодексу України, фактично припинені, спільне господарство сторони не ведуть, спору про поділ майна між сторонами немає, відповідач будь-яких заяв до суду не надала, а позивач, у свою чергу, вважає цей шлюб таким, що суперечить його інтересам. За таких обставин, оскільки позивач у заяві наполягав на розірванні шлюбу, а відповідач відзив проти позовної заяви не надала, чим виявила байдуже ставлення до збереження сім`ї, подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечило б інтересам позивача, суд дійшов висновку, що позовна заява про розірвання шлюбу є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Оскільки позивач не вимагав відшкодування судових витрат, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішувалося.

Outcome: approved