Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позов мотивує тим, що 08.04.2020 року між [PERSON] та ТОВ «Мілоан» був укладений кредитний договір №1325267 в електронній формі, згідно з умовами якого відповідачу були надані грошові кошти у тимчасове платне користування в сумі 7000,00 грн. Згідно з п.1.2 кредитного договору позичальник отримав грошові кошти в сумі 7000,00 грн., строком на 30 днів з 08.04.2020 року, з терміном повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 08.05.2020 року, з процентною ставкою 1,50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Комісія за надання кредиту: 1400,00 грн. ТОВ «Мілоан» умови кредитного договору виконав у повному обсязі, надавши відповідачеві кредит на потрібну їй суму. Відповідачка зі свого боку не виконала умов кредитного договору. У зв`язку із порушенням взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у відповідачки утворилася заборгованість в розмірі 16281,75 грн. 29.12.2020 року між ТОВ «Мілоан» та ТзОВ ФК «Кредит-Капітал» був укладений договір про відступлення прав вимоги №58-МЛ, відповідно до умов якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №1325267 від 08.04.2020 року, що укладений між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] . Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги №58-МЛ від 29.12.2020 року сума заборгованості відповідача за кредитним договором становить 16281,75 грн., а саме: залишок по тілу кредиту - 5670,00 грн.; залишок по відсотках - 9211,75 грн.; заборгованість за комісією - 1400,00 грн. В добровільному порядку відповідач відмовляється погасити заборгованість за кредитним договором. Тому позивач просить стягнути з відповідача 16281,75 грн. заборгованості за кредитним договором №1325267 від 08.04.2020 року, а також судові витрати. Відповідачка подала відзив на позов. Відповідачка вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Наголошує, що жодних кредитних договорів ані з ТзОВ ФК «Кредит-Капітал», ані з ТОВ «Мілоан» ніколи не укладала, заявок не подавала і нічого не підписувала. Позивач стверджує, що між відповідачкою та ТОВ «Мілоан» 08.04.2020 року був укладений кредитний договір, який укладено у формі електронного документа та що з копії договору вбачається, що відповідачкою для його підписання використано електронний цифровий підпис з одноразовим ідентифікатором. Проте позивач не вказує, на підставі яких належних і допустимих доказів він прийшов до такого висновку. Будь-яких даних щодо того, що саме відповідачкою чи з її мобільного телефону чи іншого пристрою (номера), електронної пошти, тощо, використано такий підпис. Відповідачка звертає увагу на те, що в анкеті-заяві на кредит, яка долучена до матеріалів позову і нібито заповнена відповідачкою, вказано, що відповідачка є власником бізнесу та керівником вищої ланки, однак вона ніколи не була ні власником бізнесу, ні керівником, що свідчить про те, що таку анкету відповідач не заповнювала. Також викликає об`єктивний сумнів і процес оформлення заяви 1325267, а саме: заповнення заяви 10:38:30, автоматична перевірки 10:38:56 (26 секунд), перевірка у БКІ 10:39:13 (1 хв.), скоринг 10:39:25 (12 секунд), підтвердження зміни умов 10:39:25, обробка 10:41:20 (2 хв.), підписання договору 10:41:25 (5 секунд). Тобто на думку позивача людина може за 3 хвилини заповнити заяву, прочитати між кредитний договір на 6 сторінок 11 шрифтом та ознайомитися із Правилами, розміщеними в особистому кабінеті позичальника. На думку відповідачки, це фізично неможливо. Відповідачка зазначає, що платіжне доручення №17797954 від 08.04.2020 року не містить печатки установи банку чи будь-яких інших реквізитів, які б підтверджували дійсність документа та те, що ТОВ «Мілоан» переказувало відповідачці кошти. Відповідачка наголошує, що позивач не надав жодного доказу, що саме вона підписала кредитний договорі та про те, що саме позивачем і саме на її картковий рахунок надходили грошові кошти. Також позивач не вказав, що уже намагався стягнути із відповідачки заборговані кошти по цьому ж кредитному договору через виконавчий напис нотаріуса. Рішенням суду від 27.10.2021 року виконавчий напис №34042, вчинений на підставі кредитного договору, який є предметом і даного спору, визнано таким, що не підлягає виконанню. Позивачем не доведено взагалі наявність будь-яких правовідносин між відповідачкою та ТОВ «Мілоан» чи ТзОВ ФК «Кредит-Капітал». Тому відповідачка просить в задоволенні позову відмовити за недоведеністю та безпідставністю. Представник позивача подав відповідь на відзив. Представник позивача наголошує, що на підтвердження позовних вимог було надано копії кредитного договору №1325267 від 08.04.2020 року, анкети-заяви на кредит, довідки про ідентифікацію, що підтверджує підписання кредитного договору та платіжного доручення №17797954 від 08.04.2020 року. Ненадання позичальником достовірної особистої інформації стосовно себе при формуванні заявки на кредит жодним чином не спростовує факт звернення нею до ТОВ «Мілоан» з метою отримання кредитних коштів. Що стосується сумнівів відповідачки стосовно оформлення заявки, а саме часу, витраченого [PERSON] на заповнення заяви, підтвердження зміни умов, обробки та підписання договору, то порядок укладення кредитного договору міститься в Правилах надання фінансових кредитів ТОВ «Мілоан». Правила є у вільному доступі та розміщені на офіційному веб-сайті ТОВ «Мілоан». Час, витрачений на заповнення заявки та ознайомлення з умовами договору, залежить від позичальника. Представник позивача зазначає, що у кредитному договорі №1325267 від 08.04.2020 року визначені основні істотні умови, характерні для такого виді договорів: зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, загальні витрати позичальника за кредитом, відповідальність, інші умови кредитування. [PERSON] погодилася на укладення договору саме такого змісту, про що свідчать дії позивача та підписання договору за допомогою електронного підпису. Підписуючи договір, позичальник погоджується з усіма його умовами, має всі можливості та час ознайомитися із цими умовами. Також представник позивача звертає увагу, що ТОВ «Мілоан» є небанківською фінансовою установою, кредитні кошти надає шляхом перерахування їх уже на відкритий картковий рахунок, що вказується позичальником. З наданого позивачем платіжного доручення вбачається, що 08.04.2020 року на рахунок [NUMBER] було здійснено переказ коштів у розмірі 7000,00 грн. Крім того відповідач не надала жодного доказу про те, що платіжна картка, на яку було здійснено переказування коштів за кредитним договором №1325267 від 08.04.2020 року, їй не належить. Так само відповідачкою не надано доказів про те, що кредитні кошти не були їй перераховані. Таким чином, відповідачка гне надала жодного аргументу, що дійсно спростовував и наведені позивачем обставини та докази. Тому представник позивача просить позов задоволити у повному обсязі. Відповідачка подала заперечення. Наголошує, що позивач у даній справі не довів, що: саме відповідачкою було укладено кредитний договір №1325267 від 08.04.2020 року, саме відповідачкою було використано електронний цифровий підпис для підписання договору, що ТОВ «Мілоан» саме відповідачці перераховувало якісь кошти, що між відповідачкою та ТОВ «Мілоан» взагалі існують якісь правовідносини. Відповідачка звертає увагу суду, що жодних кредитних договорів з ТОВ «Мілоан» чи ТОВ «Кредит-Капітал» вона не укладала, електронних цифрових підписів для їх підписання не використовувала, коштів від вказаних організацій не отримувала. Тому відповідачка просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов слід задоволити частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.12.2020 року між ТОВ «Мілоан» та ТзОВ ФК «Кредит-Капітал» було укладено договір відступлення прав вимоги №58-МЛ, за умовами якого позивачу передані права вимоги грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників (а.с. 15-19). З витягу із Реєстру боржників до договору відступлення прав вимог №58-МЛ від 29.12.2020 року (а.с.21) вбачається, що ТзОВ «Мілоан» передало, а ТзОВ ФК «Кредит-Капітал» прийняло право вимоги за кредитним договором №1325267 від 08.04.2020 року. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) Згідно ч.1 ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Частина 1 статті 514 ЦК України зазначає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу ч.1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Таким чином, ТзОВ ФК «Кредит-Капітал» набуло право вимоги по кредитному договору №1325267 від 08.04.2020 року. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зі змісту кредитного договору №1325267 від 08.04.2020 року, укладеного між ТзОВ «Мілоан» та [PERSON] вбачається, що позикодавець зобов`язується на умовах, визначених цим договором на строк, визначений п.1.3 договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п.1.2 договору, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п.1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Відповідно до п.1.2 договору сума кредиту становить 7000,00 грн. Згідно із п.1.3 договору кредит надається строком на 30 днів з 08.04.2020 року. Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 08.05.2020 року (п.1.4 договору). Кредитний договір укладено в електронному вигляді, шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України «Про електронну комерцію» та Законом України «Про електронний цифровий підпис». Відповідно до ч. 2ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно із ч. 3ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. З довідки про ідентифікацію вбачається, що клієнт [PERSON] , з якою укладено договір №1325267 від 08.04.2020 року ідентифікований ТзОВ «Мілоан». Акцепт договору позичальником здійснено у формі одноразового ідентифікатора (а.с. 11), що підтверджує факт підписання відповідачем вказаного договору. Враховуючи факт підписання відповідачем електронного договору шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, суд приходить до висновку, що укладення кредитного договору №1325267 від 08.04.2020 року узгоджується зі ст.ст. 6 , 627 ЦК України та ст.ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». А відтак суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що вона не підписувала кредитний договір, а договір у наданій позивачем паперовій копії електронного документа не дозволяє встановити, ким саме він був підписаний і як саме, оскільки законом передбачено можливість підписання електронного договору одноразовим ідентифікатором, який був направлений відповідачу шляхом надсилання повідомлення на її мобільний номер [NUMBER] , який вказувався нею при реєстрації. При цьому, законом не визначено обов`язковість підписання електронного правочину електронним цифровим підписом. Покликання відповідача, що позивачем жодним доказом не доведено факт отримання нею будь-яких коштів у кредит не заслуговують на увагу. Так, відповідно до п. 4.3 Правил надання фінансових кредитів товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (в редакції від 10.03.2020 року) подаючи заяву за кредитним продуктом,що передбачає надання кредиту, шляхом переказу суми кредиту на картковий рахунок, заявник має зареєструвати в особистому кабінеті банківську карту, на яку будуть зараховані кошти при позитивному рішенні по заяві, якщо така банківська карта не була зареєстрована заявником в особистому кабінеті раніше. П.4.4 даних Правил передбачено, що товариство не отримує реквізитів банківської карти (повний номер, закінчення дії та СVV-код). До бази даних товариства від платіжного сервісу потрапляє лише частка номеру карти (маска номеру карти) та токен, згенерований платіжним сервісом. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем в анкеті-заяві на кредит №1325267 від 08.04.2020 року було вказано реквізити платіжної картки, на яку має бути перерахована сума кредиту, а саме: VISA DEBIT CLASSIC [NUMBER] (а.с.10). Відповідно до пункту 1.3. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22, встановлено, що вимоги цієї Інструкції поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів та обов`язкові для виконання ними. Відповідно до пункту 1.13 вказаної Інструкції, під час здійснення розрахунків можуть застосовуватись розрахункові документи на паперових носіях та в електронному вигляді. Ця Інструкція встановлює правила використання під час здійснення розрахункових операцій таких видів платіжних інструментів: меморіального ордера; платіжного доручення; платіжної вимоги-доручення; платіжної вимоги; розрахункового чека; інкасового доручення (розпорядження). Згідно із пунктом 2.14 Інструкції банк платника на всіх примірниках прийнятих розрахункових документів і на реєстрах обов`язково заповнює реквізити "Дата надходження" і "Дата виконання", а банк стягувача - "Дата надходження в банк стягувача" (якщо ці реквізити передбачені формою документа), засвідчуючи їх підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. На документах, прийнятих банком після закінчення операційного часу, крім того, ставиться штамп "Вечірня". Таким чином, належним та достовірним доказом проведення безготівкового розрахунку є відповідний платіжний документ, передбачений положеннями Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22, заповнений відповідно до вимог цього нормативного документу. З долученої до матеріалів справи копії платіжного доручення №17797954 від 08.04.2020 року (а.с.12) вбачається, що ТОВ «Мілоан» перерахувало [PERSON] на вказану нею платіжну картку [NUMBER] 7000,00 грн., що відповідало положенням п.1.2 кредитного договору №1325267 від 08.04.2020 року. Крім того, ухвалою Калуського міськрайонного суду від 29.03.2023 року витребувано в АТ КБ "Приватбанк" виписку з усіх особових рахунків, відкритих на ім`я [PERSON] за 08.04.2020 року для встановлення факту проведення фінансової операції щодо перерахування кредитних коштів за кредитним договором №1325267 від 08.04.2020 року. Згідно інформації, наданої АТ КБ «Приватбанк», а саме виписки по наявному рахунку [PERSON] , вбачається, що 08.04.2020 року на належну [PERSON] карту № [NUMBER] було здійснено переказ у розмірі 7000,00 грн. Вищевказані докази у свій сукупності підтверджують факт переказу ТОВ «Мілоан» на належну відповідачці [PERSON] карту № [NUMBER] , яка емітована АТ КБ «Приватбанк», кредитних коштів у розмірі 7000,00 грн. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Оскільки відповідачкою не спростовано факту отримання нею кредиту у розмірі 7000,00 грн., вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованими. Щодо вимог про стягнення заборгованості за простроченими процентами. П.1.5.2 кредитного договору №1325267 від 08.04.2020 року передбачено, що проценти за користування кредитом: 3150,00 грн., які нараховуються за ставкою 1,50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (а.с.6). Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Як вказувалося вище, відповідно до п.1.4 кредитного договору №1325267 від 08.04.2020 року термін повернення кредиту визначено 08.05.2020 року. Отже, обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом в період з 08.04.2020 року по 08.05.2020 року в розмірі 3150,00 грн., що відповідає положенням п.1.5.2 кредитного договору. Доказів пролонгації кредитного договору № 1325267 від 08.04.2020 року позивачем не було надано. У постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. Так, з умов кредитного договору, зокрема з п. 2.2.3 не вбачається, що сторонами обумовлена умова нарахування процентів за неправомірне користування кредитом після строку кредитування і що така умова відповідає диспозиції норми, викладеній у частині другої статті 625 ЦК України, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання за цією угодою. Нарахування процентів за користування кредитом (кредитними коштами), про стягнення яких просить позивач, є відмінним від порядку та періоду нарахування платежів, що здійснюються за порушення зобов`язання за кредитним договором, зокрема відповідно до статті 625 ЦК України, як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. В охоронних/спірних правовідносинах права та інтереси кредитора мали б бути забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, з огляду на вищенаведене, вимога позивача про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих поза межами строку кредитування, є необґрунтованою. ТОВ ФК «Кредит-Капітал» вимог про стягнення з позичальника встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень статті 625 ЦК України не заявляв. А тому з відповідача на користь позивача слід стягнути проценти за користування кредитом за період з 08.04.2020 року по 08.05.2020 року в розмірі 3150,00 грн., відповідно до п.1.5.2 кредитного договору. Щодо вимог про стягнення комісії. П.1.5.1 кредитного договору №1325267 від 08.04.2020 року передбачено комісію за надання кредиту: 1400,00 грн., яка нараховується за ставкою 20,00 відсотків від суми кредиту одноразово. 16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України N 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) дійшла висновку про те, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій є в силу статті 228 ЦК України нікчемними. У той же час Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Отже, суд приходить до висновку, що положення п.1.5.1 спірного кредитного договору про сплату комісії за надання кредиту є нікчемними в силу ст. 228 ЦК України. А тому в задоволенні вимог про стягнення з відповідача комісії за надання кредиту слід відмовити. Також суд враховує, що статтею 19 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено черговість погашення вимог за договором про споживчий кредит. Так, вказана норма передбачає, що у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: 1) у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; 2) у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом; 3) у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит. З долученої до матеріалів справи відомості про нарахування та погашення по кредитному договору №1325267 (а.с. 13-14) вбачається, що [PERSON] були внесені платежі на загальну суму 8059,00 грн., а саме: 15.05.2020 року - 2985,00 (700,00+ 700,00 + 1585,00) грн.; 19.06.2020 року - 2000,00 грн.; 30.06.2020 року - 3074,00 (630,00+ 630,00+ 1814,00) грн. З огляду на положення ст.19 Закону України «Про споживче кредитування», вказані кошти мали бути спрямовані на погашення заборгованості за тілом кредиту та нарахованих відсотків. Тобто відповідачкою фактично повністю погашено заборгованість за тілом кредиту та частково заборгованість за нарахованими відсотками. Таким чином, суд приходить до висновку, що обґрунтованими є вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 2091,00 грн. (10150,00 грн. (7000,00 грн. + 3150,00 грн.) - 8059,00 грн.) заборгованості. За таких обставин, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 2091,00 грн. заборгованості за кредитним договором №1325267 від 08.04.2020 року. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 345,00 грн. сплаченого судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed