Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Представник позивача [PERSON] адвокат Олексишин І.Б. просить визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , яка належить йому на праві приватної власності. В обґрунтування позовних вимог представник позивача адвокат Олексишин І.Б. покликався на те, що позивачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 29.12.2022 належить квартира [ADDRESS] , відповідно до п. 6 якого сторони домовились, що продавці звільнять квартиру для безперешкодного користування нею покупцем і знімуться з реєстрації місця проживання у квартирі до 01.02.2023. Після укладення договору купівлі-продажу квартири від 29.12.2022 відповідачі у визначений договором термін не знялися з реєстрації у спірній квартирі, проте не проживають у ній, а також за місцем реєстрації відсутні їх особисті речі. Реєстрація відповідачів у належній позивачу квартирі перешкоджає позивачу вільно володіти, користуватись та розпоряджатись власним майном. Відповідачі не скористалися правом на подання відзиву. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст.\~174\~ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 квітня 2023 року головуючим суддею визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 12/ Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17.04.2023 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 01.05.2023. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 13/. Розгляд справи по суті відбувся 16.05.2023 без участі сторін. Позивач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позові, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] подав клопотання, в якому просив розглянути дану справу за його відсутності, позовні вимоги визнав та не заперечив проти їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її та [PERSON] відсутності, позовні вимоги відповідач [PERSON] визнає, проти їх задоволення не заперечує. Відповідно до ст.\~211\~ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 2 ст. 49, ч. 3 ст. 200, ч. 4 ст. 206\~ЦПК України у\~випадку визнання\~позову відповідачем\~суд ухвалює\~рішення за\~результатами підготовчого\~провадження.\~У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу в порядку ст.\~247\~ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд відповідно до вимог ч. 7 ст.\~81\~ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачами слід прийняти, позов задовольнити з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 29.12.2022 приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Чернилевською М.М. за реєстровим № 2831, належить квартира [ADDRESS] . Номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав 48885810 від 29.12.2022, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2601764246100 /а.с. 6-8/. Відповідно до пункту 6 договору купівлі-продажу квартири від 29.12.2022 сторони домовились, що [PERSON] та [PERSON] звільнять квартиру для безперешкодного користування нею [PERSON] і знімуться з реєстрації місця проживання у квартирі до 01.02.2023 /а.с. 6 на звороті/. Разом з тим, згідно з довідкою № 64 від 29.03.2023, виданою Центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Стрийської міської ради, у спірній квартирі зареєстровані відповідачі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю в позивача перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні належною йому на праві власності квартирою у зв`язку із зареєстрованим місцем проживання у ній відповідачів, які в цій квартирі не проживають. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5\~Цивільного процесуального\~кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1 ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За загальним правилом ст. 15, 16\~Цивільного кодексу\~України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Стаття 47\~Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Водночас, ст.\~41\~Конституції України визначено, що закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст.\~317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 319\~Цивільного кодексу\~України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами статті 379\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Згідно зі ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положення ч. 1 ст.\~383\~ЦК України та ст.\~150\~ЖК України передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.\~156\~ЖК України та ст.\~405\~ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним з ним проживанням у цьому будинку. Статтею 64\~Житлового кодексу УРСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405\~ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391\~ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156\~ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року в справі № 6-709цс16). Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406\~Цивільного кодексу\~України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Із матеріалів справи вбачається, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, останні є попередніми співвласниками спірної квартири, які 29.12.2022 уклали з позивачем договір купівлі-продажу цієї квартири. Реєстрація відповідачів у квартирі за адресою: [ADDRESS] , перешкоджає позивачу вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. В силу положень частини другої статті 64, частини четвертої статті 156\~ЖК УРСР відповідачі не є членами сім`ї власника спірної квартири, оскільки не проживають разом з ним у спірному житлі та не ведуть з ним спільного господарства, тобто відсутні спільні витрати, спільний бюджет, спільне харчування, що є обов`язковими умовами для визнання відповідачів членами сім`ї позивача, що давало б їм право на користування спірним житлом. Вказане узгоджується з Рішенням Конституційного Суду України у справі щодо офіційного тлумачення терміна «член сім`ї» № 5-рп/1999 від 03.06.1999. Таким чином, відповідно до положень статті 391\~ЦК України позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, оскільки відповідачі не виконали п. 6 договору купівлі-продажу квартири від 29.12.2022, відповідно до якого зобов`язувалися знятися з реєстрації у спірній квартирі до 01.03.2023, протягом тривалого часу не проживають у належній позивачу квартирі, не несуть тягар утримання житла, що порушує право позивача як власника спірного нерухомого майна на реалізацію ним права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності майном. За таких обставин суд дійшов висновку, що право відповідачів на користування чужим майном (спірною квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Таким чином, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 №638/13030/13-ц. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Згідно з ч. 1 ст.\~7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). На підставі вищенаведеного, враховуючи, що домовленості між сторонами про збереження права користування житлом у разі довготривалої відсутності не було, підстав для збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми відповідачами судом не встановлено, відповідачі при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири зобов`язувалися знятися з реєстрації в ній до 01.03.2023, а тому суд дійшов висновку, що [PERSON] та [PERSON] втратили право користування квартирою [ADDRESS] , яка на праві приватної власності належить позивачу [PERSON] . Відтак, враховуючи визнання позову відповідачами, яке прийнято судом, позов підлягає до задоволення. Щодо судових витрат. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд зобов`язаний розглядати справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. А тому, враховуючи відсутність у прохальній частині позову вимог позивача про стягнення на його користь з відповідачів понесених судових витрат, а також відсутність відомостей про наявність підстав для застосування до [PERSON] та [PERSON] вимог ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за можливе залишити витрати зі сплати судового збору за позивачем. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Outcome: approved