Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

У серпні 2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання права власності. Позивач просить: 1)\~здійснити поділ житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: [ADDRESS] ; 2)\~визнати за [PERSON] право власності на: \~1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; \~1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,1277 га, кадастровий номер 2322155300:04:012:0061, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; 3)\~судові витрати стягнути з відповідача. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що з 27.06.2022 вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Від спільного життя мають двох неповнолітніх дітей, які проживають з нею та перебувають на її утриманні. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2019 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. У період шлюбу була придбана земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] . На цій земельній ділянці під час спільного проживання, за спільні кошти подружжям був збудований житловий будинок, господарські будівлі та споруди. Будівництво закінчено у 2012 році. Усі дозвільні документи оформлені на відповідача. Після розлучення позивач та відповідач не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна. Позивач вважає, що частки позивача та відповідача мають бути рівними по 1/2 частині кожному. У судовому засіданні представник позивача, адвокат Басов Г.М., підтримав позов у повному обсязі, просив задовольнити з підстав, які викладені у позові. Представник відповідача, адвокат Васильєва О.В., зазначила, що відповідач не заперечує, що сторони перебували у шлюбі, який наразі розірвано. Сторони під час шлюбу набули у власність спірні житловий будинок та земельну ділянку. У період з 2008 по 2012 рік був побудований спірний житловий будинок. Відповідач особисто мав квартири, які він продав. На спірні земельну ділянку і житловий будинок були витрачені особисті кошти відповідача. Відповідач вважає, що частка позивача має бути 10/27, оскільки подружжям було витрачено 856000,00 грн. спільних коштів, а також 291133,00\~грн. його особистих коштів. Допитаний у судовому засіданні в порядку ст. 92 ЦПК України як свідок позивач [PERSON] зазначив, що до укладення шлюбу із позивачем він був матеріально забезпеченою особою. У 2002 році вони з позивачкою одружились. До укладення шлюбу у нього було три квартири. По одній з квартир він нічого підтвердити не може, а тому її не враховує. Квартира по [ADDRESS] була придбана ним. Квартира по [ADDRESS] це батьківська квартира. У нього спочатку була частка, потім він успадкував іншу частину. Під час сімейного життя квартири були продані. Коли вони будували будинок, то виникли труднощі з грошима. Він вклав особисті кошти в будівництво житлового будинку. Також він приймав участь у побудові власною працею. Одна квартира була продана за 12000 доларів США, а інша за 45000 доларів США. У 2004 році він продав квартиру по [ADDRESS] , а у 2007 році по [ADDRESS] . Гроші готівкою знаходились у нього. Будинок вони почали будувати у 2008 році. Десь з 2011 року він почав його узаконювати. У 2012 році він оформив документи на будинок на своє ім`я. У них була усна домовленість, що будинок не підлягає поділу. У нього був пакет документів щодо будівництва (чеки на придбання будівельних матеріалів), але коли він постраждав, то позивачка усі документи забрала. Він заперечує проти того, що позивачка претендує на 50\~% будинку. Позивачка працювала з 2004 або з 2005 року, змінювала роботу. Також вона працювала у декретній відпустці. У 2006 році позивачка отримувала кредит. Кредит мав взяти він, але оскільки у нього офіційний дохід був маленький, то оформили на позивачку. Також вони купляли будинок по [ADDRESS] . Цей будинок вони продали у 2008 році, а гроші витратили на побудову нового будинку. Відповідач вважає, що особистих коштів витратив на будинок 62-63 тисячі доларів США. Ці гроші він вклав у 2009-2010 роках. В цей період він працював на трьох роботах. Земельну ділянку вони придбавали за спільні кошти. Загалом, на його думку, на побудову будинку було витрачено приблизно 120000 доларів США, може 150000 доларів США. Третина була його особистих коштів він продажу двох квартир. За яку суму вони продали житловий будинок по [ADDRESS] він не пам`ятає. Загалом спірний будинок побудований за кошти, які були отримані від продажу житлового будинку по [ADDRESS] та його особистих коштів. Може й інші кошти витрачались. Кошти на будинок по [ADDRESS] були спільні. Вислухавши доводи представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши надані докази, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час перебування у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі змістом ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Під час здійснення поділу майна у судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Згідно свідоцтва про одруження, виданого 27.06.2002 Запорізьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Запорізького міського управління юстиції, [PERSON] та [PERSON] знаходились у шлюбі з 27.06.2002 (а.с.\~6). Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2019 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. За змістом свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 02.04.2013 Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.\~13). Як видно зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 14.02.2006 Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.\~14). У шлюбі за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 09.09.2008 відповідачем була придбана земельна ділянка площею 0,1277 га, кадастровий номер 2322155300:04:012:0061, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.\~15-16). Також матеріали справи містять копію державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 054969, за змістом якого [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1277 га, кадастровий номер 2322155300:04:012:0061, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.\~20-21). Крім того, за змістом свідоцтва про право на нерухоме майно від 20.09.2012, виданого виконавчим комітетом Балабинської селищної ради, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 19). Відповідно до відомостей, які містяться у витягу про державну реєстрацію прав №\~35836705 від 12.10.2012, право власності на означений житловий будинок зареєстровано за [PERSON] у ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с.\~18). За змістом інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 327180931 від 28.03.2023 та № 327179499 від 28.03.2023, житловий будинок [ADDRESS] зареєстрований на ім`я [PERSON] (а.с. 100-101, 106-107). За відомостями, які містяться у досліджених судом документах, житловий будинок [ADDRESS] набутий у власність [PERSON] у період шлюбу із [PERSON] . При цьому за змістом технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS] , житловий будинок побудований у 2008 році, а прибудови у 2008 та 2012 роках. Спростовуючи твердження позивача щодо рівності часток у майні, представник відповідача надала до суду докази, а саме: \~договір купівлі-продажу квартири від 26.04.2005, за умовами якого [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] за 63883,00 грн.; \~лист приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Туріченко\~О.М. № 09/01-16 від 28.03.2023, за змістом якого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. 15.02.2007 за реєстровим №\~349 було посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Продавець [PERSON] , покупець [PERSON] . Квартира належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою 25.06.2003 за реєстром 2-2205 та на підставі свідоцтва про право власності, виданого Орджонікідзевською районною адміністрацією 29.07.1998 за № 105р. За домовленістю сторін купівля-продаж здійснювалась за 227250,00 грн., що на момент посвідчення договору була еквівалентна 45000,00 доларів США, які продавець отримав від покупця до підписання договору. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Вирішуючи питання щодо поділу нерухомого майна суд виходить із того, що воно набуте сторонами за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу не спростована, тому земельна ділянка та житловий будинок є об`єктами спільної сумісної власності подружжя та підлягають поділу між позивачем та відповідачем у рівних частках. Даючи оцінку доводам відповідача та його представника щодо необхідності визнання за позивачем права власності на спірне майно у меншій частці ніж 1/2, суд виходить з наступного. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Суд виходить із того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Вирішуючи спір, суд виходить із того, що відповідач у порядку ст. 81 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про побудову спірного житлового будинку у тому числі й за його особисті кошти, а тому не спростував ані презумпції спільності майна, придбаного у період шлюбу, ані рівності часток. Згідно із положенням п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Надані відповідачем докази не дають підстав для висновку про те, що будівництво спірного житлового будинку, яке здійснено у період перебування позивача та відповідача у шлюбі, велося повністю чи частково за кошти [PERSON] , які є його особистою власністю. Суд враховує, що у матеріалах справи немає жодного документального підтвердження витрачання особистих коштів відповідача саме на будівництво спірного житлового будинку. У цьому контексті суд зауважує, що прямого логічного зв`язку між продажем належних відповідачу квартир та вкладенням грошових коштів у побудову спірного будинку у матеріалах справи не прослідковується. Квартири відповідачем були продані у 2005 та у 2007 році, у той час коли житловий будинок з прибудовами був побудований у 2008 та 2012 роках, а право власності на житловий будинок оформлене на відповідача у 2012 році. Належних доказів, які б підтверджували період будівництва, у матеріалах справи немає. Відомостей про те на що саме витрачались грошові кошти та у якому конкретно розмірі у справі також немає. Дійсно, під час судового розгляду у ході допиту відповідач підтвердив, що витратив особисті кошти у визначеному ним розмірі на побудову спірного житлового будинку. Разом із тим, самі по собі показання [PERSON] не можна вважати достатніми доказами даної обставини за відсутності інших доказів. Підлягає урахуванню судом й те, що відповідач у судовому засіданні підтвердив, що під час подружнього життя кожен із подружжя мав заробіток. Тож наразі залишається недоведеним відповідачем той факт, що спільних сумісних коштів подружжя було недостатньо для побудови спірного житлового будинку. Урахувавши встановлені судом обставини, надавши у нарадчій кімнаті оцінку наявним у справі доказам, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно пенсійного посвідчення серії [NUMBER] , [PERSON] є інвалідом першої групи довічно. У зв`язку з тим, що [PERSON] як інвалід першої групи звільнений від сплати судового збору, компенсація витрат [PERSON] по сплаті судового збору у розмірі 7443,00 грн. має бути здійснена за рахунок держави. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved