Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства «Кременчуцьке кар`єроуправління «КВАРЦ» (далі по тексту рішення - АТ «ККУ «КВАРЦ») про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 07.06.2013 року по 14.04.2022 року працював електрогазозварником 5-го розряду дробильно-сортувального цеху у АТ «ККУ «КВАРЦ». В день його звільнення 14.04.2022 року за угодою сторін відповідач не провів з ним розрахунок та не виплатив заборгованість по заробітній платі за період з лютого 2022 року по квітень 2022 року включно. За підрахунками позивача його середньоденна заробітна плата становила 761 грн 35 коп., період заборгованості 52 робочих дні, отже, заборгованість по заробітній платі складає 39 590 грн 20 коп. Окрім того, посилаючись на статтю 117 КЗпП України, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з дня звільнення по 14.10.2022 року в сумі 100 498 грн 20 коп. Ухвалою судді від 17.02.2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 33). 26.04.2023 року відповідач подав відзив на позовну заяву (а.с. 43-44). Відповідач зазначав, що на момент звернення позивача до суду заборгованість по заробітній платі позивачу становила 29 500 грн 06 коп., яка повністю виплачена станом на 18.04.2023 року. Представник відповідача, посилаючись на приписи статей 116 та 117 КЗпП України, зауважив, що несвоєчасна сплата розрахунку не є наслідком умисних або необережних дій роботодавця. Військова агресія рф проти України порушила сталий господарсько-договірний обіг у державі, значно погіршила фінансово-економічну ситуацію в Україні, доля видобування гранітного щебеню та поставок продукції українським господарюючим суб`єктам за період лютий 2022 року - березень 2023 року знизилась до найнижчих показників за весь період видобування. Товариство вимушено було призупинити діяльність з 24 лютого 2022 року. Представник вважав, що за таких обставин підприємство не повинно нести спеціальну відповідальність роботодавця за затримку розрахунку, а стягнення середнього заробітку на користь позивача не відповідатиме завданням цивільного судочинства та буде неспівмірним зі шкодою, яку зазнав позивач. Суд, дослідивши надані сторонами докази, встановив такі фактичні обставини справи: [PERSON] працював у АТ «Кременчуцькому кар`єроуправлінні «КВАРЦ» з 07.06.2013 року по 14.04.2022 року електрогазозварником у дробильно-сортувальному цеху. Сторони визнають, що на момент звільнення позивача з роботи підприємство мало заборгованість перед ним по заробітній платі і своєчасно не провело розрахунку. За підрахунками позивача розмір заборгованості по заробітній платі на момент звільнення становив 39 590 грн 20 коп. Розрахунок ним зроблено на підставі даних про його заробітну плату за грудень 2021 року та січень 2022 року і є приблизним, оскільки зроблений не на підставі довідки підприємства про середню заробітну плату, а на підставі відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків. Згідно довідки про заробітну плату та інші доходи за 2022 рік, яка видана підприємством, за січень-квітень 2022 року позивачу була нарахована заробітна плата в сумі 29 500 грн 06 коп. і після утримання ПДФО та військового збору сума до виплати становила 23 747 грн 55 коп. У період з 22 березня 2022 року по 18 квітня 2023 року ця заборгованість сплачувалась на картковий рахунок позивача і станом на 18 квітня 2023 року сплачена в повному обсязі. Отже, заборгованість по заробітній платі станом на день вирішення спору відсутня. Через п`ять днів після звільнення з АТ «ККУ «КВАРЦ» позивача було прийнято на роботу електрогазозварником у ПАТ «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат» (а.с. 15). Вирішуючи спір в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд виходить з наступного: Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19). Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Суд враховує, що відповідач мав заборгованість перед позивачем за січень та лютий 2022 року, тобто до початку повномасштабного вторгнення рф на територію України. Загальновідомим є той факт, що російська агресія завдала значних втрат економіці України, що пояснює тривалий строк, протягом якого ця заборгованість існувала. З іншого боку слід врахувати, що позивач вже 19.04.2023 року влаштувався на роботу по спеціальності, а відповідач добровільно упродовж березня-лютого 2023 року погасив борг. За таких обставин суд дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат у розмірі 5 950 грн 00 коп., тобто 20 % від розміру наявної на час звільнення заборгованості по заробітній платі. Ураховуючи викладене, суд задовольняє позовні вимоги частково. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 113 грн 00 коп. На підставі викладеного, відповідно до статей 263-265 ЦПК України, суд

Outcome: partial