Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог позивачем вказано, що 26.06.2018 р. між позичальником, яким є: [PERSON] (надалі - Позичальник, Боржник, Відповідач) та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (надалі - Кредитодавець/ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»/Банк) був укладений Договір про надання банківських послуг у сфері страхування № 014/0198/82/0884346 (надалі - Кредитний договір), відповідно до умов якого, Банк відкрив Позичальнику картковий рахунок, з кредитним лімітом в розмірі 26 508,43 грн., а Позичальник зобов`язався повернути використану суму в строк до 26.06.2020 р. та сплатити проценти за користування кредитними коштами в розмірі 35.3 %. Банк належним чином виконав свої зобов`язання за Кредитним договором, надавши Позичальнику кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами Кредитного договору. 20.09.2019 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір відступлення права вимоги № 20.09.2019, відповідно до якого ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»/Банк відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до Боржників за Кредитними договорами, у т.ч. за Кредитним договором № 014/0198/82/0884346 від 26.06.2018 р., що укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та позичальником, яким є [PERSON] . Таким чином, ТОВ «Вердикт Капітал» наділено правом грошової вимоги до Відповідача, а ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» втратив такі права. Загальний розмір заборгованості з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних за користування кредитом, що підлягає стягненню станом на 18.01.2023, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 46770,26 грн., з яких: - Нараховані 3% річних - 1211,63 грн.; - Втрати від інфляції - 3252,70 грн.; - Заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) - 16600,83 грн.; - Заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 2220,65 грн.; - Заборгованість за нарахованими відсотками згідно Кредитного Договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 19522,91 грн..; - Заборгованість з пенні - 3961,52 грн.. Просить позов задовольнити. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, додавши, що згідно п. 1.1. Кредитного договору кредитор зобов`язався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язався використати кредит за цільовим призначенням, повернути кредитору основну суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, а також виконати інші обов`язки, визначені договором. Пунктом 10.1. Кредитного договору у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань, встановлених договором, сторони несуть відповідальність згідно законодавства України та положень договору. До регулювання правовідносин, які неврегульовані договором, застосовуються відповідні норми законодавства України. За прострочення виконання будь-яких грошових зобов`язань за договором кредитор має право вимагати, а позичальник зобов`язаний на вимогу кредитора сплатити останньому пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожен календарний день прострочення. Розрахунок пені здійснюється починаючи з наступного календарного дня після дати, коли відповідне грошове зобов`язання мало бути виконаним, і по день виконання позичальником простроченого зобов`язання включно (п. 10.3. кредитного договору). У пункті 10.5. кредитного договору сторони також погодили, що до всіх правовідносин, пов`язаних з укладанням та виконанням договору, застосовується строк позовної давності тривалістю у сімдесят років. Відповідач у відзиві на позовну заяву визнає факт укладання кредитного договору, отримання грошових коштів за кредитним договором, а також порушення грошових зобов`язань за договором. Підписанням договору відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма його істотними умовами та йому була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18) зазначила, що право кредитедавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо зобов`язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а, навпаки, на особу, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки, у тому числі ті, що передбачені статтею 625 ЦК України. З огляду на те, що Позичальником прострочено грошове зобов`язання по поверненню Кредитних коштів отриманих на підставі Кредитного договору, у Позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення, передбачених ст. 625 ЦК України. Отже, нарахування 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11). Унаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання кредитор отримує право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Тому право подати позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Відповідно до умови договору відступлення права вимоги від 20.09.2019 № 114/2-19-Б, права вимоги переходять до нового кредитора в повному обсязі, безвідзивно та без можливості зворотнього викупу. Зокрема, але не виключно до нового кредитора переходить: право здійснювати нарахування та стягнення процентів за кредитними договорами з дати відступлення права вимоги за умови дотримання вимог чинного законодавства України, право нарахування та стягнення штрафних санкцій за порушення Боржником грошових зобов`язань, нарахування будь-яких платежів і комісій, а також право вимагати у боржників відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням грошових зобов`язань, відповідно до законодавства та умов кредитного договору (п. 2.4. договору відступлення права вимоги). З наведеного слід дійти висновку про те, що позивач отримав право вимоги грошових коштів з відповідача за неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором, а також право нарахування та стягнення штрафних санкцій за порушення Боржником грошових зобов`язань, нарахування будь-яких платежів і комісій, а тому твердження відповідача в цій частині спростовуються вищевикладеним та не можуть бути прийняті судом до уваги. Крім того, посилання відповідача на сплив строку позовної давності, зазначаємо, що у кредитному договорі сторони погодили, що до всіх правовідносин, пов`язаних з укладанням та виконанням договору, застосовується строк позовної давності тривалістю у сімдесят років (п. 10.5. кредитного договору), а тому такі твердження теж не заслуговують на увагу. Щодо тверджень відповідача про неправомірність нарахування заборгованості за відсотками у зв`язку з, нібито, припиненням строку кредитування, то відповідно до п. 2.2. кредитного договору проценти нараховуються щомісяця на фактичний залишок заборгованості за весь час користування кредитом, включаючи день надання кредиту, виходячи з фактичної кількості днів в місяці та році. Пунктом 12.1. кредитного договору визначено, що договір вступає в силу з моменту його підписання та скріплення печаткою кредитора і діє до повного виконання ними прийнятих відповідно до договору зобов`язань. Законом визначено право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору за умови дотримання вимог закону при укладенні договору. З наведеного вбачається, що сторони у договорі погодили що договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань, та, як наслідок, передбачають нарахування кредитором відсотків за користування кредитом, інших платежів та штрафних санкцій, а тому така позиція відповідача є безпідставною та спростованою умовами кредитного договору. Відповідач зазначає про те, що не був повідомлений про відступлення права вимоги грошових коштів за кредитним договором, у зв`язку з чим, на думку відповідача, спір виник не з його вини, проте, зауважуємо, що відповідачем не надано доказів сплати заборгованості за кредитним договором первісному кредитору, що ставить під сумнів добросовісність відповідача та можливість сплати коштів на користь позивача. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились. Надали заяву щодо розгляду справи за їх відсутності, зазначивши, що Відповідач визнає позовні вимоги Позивача за заявленими сумами лише частково, а саме, сума заборгованості за тілом кредиту в розмірі -16600,83 грн. та заборгованість за відсотками за користування кредитом -2220,65 грн.. Вказані обставини відповідають дійсності та дійсно не погашені Відповідачем, з урахуванням чого Відповідач погасить кошти, які брав та на які погодився у кредитному договорі укладеному з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 26.06.2018 року на загальну суму 18821,48 грн. Щодо стягнення: нарахування 3 % річних - 1211,63грн., витрат від інфляції - 3252,70 грн., заборгованість за нарахованими відтоками згідно Кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку 17.01.2023 рік - 19522,93 грн., заборгованість з пені - 3961,52 грн., 9000 - витрат на правову допомогу. Вказані суми задоволеною не підлягають, та призведуть до надмірного збагачення Позивача з урахуванням наступного. Нарахування 3 % річних -1211,63грн., витрат від інфляції -3252,70 грн., заборгованість з пені - 3961,52 грн. виходить за межі як позовної давності, адже сторонами погоджено 70 років позовної давності не яким чином не відноситься до нарахування штрафних санкцій, які мають окреме регулювання від основних договірних зобов`язань в тілі кредиту та процентів користування, так і умов укладеного договору, адже процентна ставка в 35 % користування кредитом покриває любі витрати та можливу інфляцію за її прострочення. Щодо заборгованість за нарахованими відтоками згідно Кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку 17.01.2023 рік - 19522,93 грн., що відповідно до укладеного договору між Відповідачем та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 26.06.2018 року заборгованість за яким стягує Позивач п.1.1.5 передбачає, що дата повного погашення кредиту є 26.06.2020 рік, а п.1.1.6 передбачає, що строк кредиту 24 місяці з дати надання кредиту. Відповідно до п.2.1 цього ж договору передбачено, що проценти за користування кредитом сплачуються позичальником у складі щомісячного ануїтетного платежу, вказаного у Графіку і розраховуються виходячи з процентної ставки, передбаченої пунктами 1.1.8 пункту 1.1 Договору. Зазначений графік доданий до Позовної заяви та містить розрахунок 35 % користування кредитом на час дії договору, а саме по 26.06.2020 рік, що підтверджується матеріалами справи. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Строк кредитування передбачений договором сплинув ще 26.06.2020 року, у зв`язку з чим стягнення Позивачем заборгованості за нарахованими відтоками згідно Кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку 17.01.2023 рік у розмірі 19522,93 грн. є неправомірними та такими, що не витікають з нормами закону. Такі правові висновки, узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10нс 18. Також така позиція закріплена в Постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц провадження № 61 -8449св 18. У зв`язку з чим, залишок не оплачених 35% за користування кредитом в момент погоджений сторонами Відповідачем та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 26.06.2018 року 26.06.2020 грн. складає 2220,65 грн. та не погашене Відповідачем тіло кредиту 16600,83 грн., що становить загальну суму 18821,48 грн., яка підлягає стягненню з Відповідача. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 26.06.2018 р. між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» був укладений Договір про надання банківських послуг у сфері страхування № 014/0198/82/0884346, відповідно до умов якого, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відкрив [PERSON] картковий рахунок, з кредитним лімітом в розмірі 26 508,43 грн., а [PERSON] зобов`язався повернути використану суму в строк до 26.06.2020 р. та сплатити проценти за користування кредитними коштами в розмірі 35.3 %. Повернення кредиту згідно п.1.1.5. Договору про надання банківських послуг у сфері страхування та графіку погашення кредиту (додаток № 1 до договору) передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів на погашення тіла кредиту і процентів до 26 числа кожного місяця. ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» належним чином виконав свої зобов`язання за Кредитним договором, надавши [PERSON] кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами Кредитного договору. 20.09.2019 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір відступлення права вимоги № 20.09.2019, відповідно до якого ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до Боржників за Кредитними договорами, у т.ч. за Кредитним договором № 014/0198/82/0884346 від 26.06.2018 р., що укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] .. Таким чином, ТОВ «Вердикт Капітал» наділено правом грошової вимоги до [PERSON] , а ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» втратив такі права. Станом на 18.01.2023 р. загальний розмір заборгованості з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних за користування кредитом, що підлягає стягненню, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 46770,26 грн., з яких: - Нараховані 3% річних - 1211,63 грн.; - Втрати від інфляції - 3252,70 грн.; - Заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) - 16600,83 грн.; - Заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 2220,65 грн.; - Заборгованість за нарахованими відсотками згідно Кредитного Договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 19522,91 грн..; - Заборгованість з пенні - 3961,52 грн.. Згідно ст.11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч.1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги - яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ст.1079ЦК України Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична, особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно ч.1 ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України, підставою заміни кредитора у зобов`язанні є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Тобто, підставою для заміни сторони, а саме процесуального правонаступництва є наступництво у матеріальних правовідносинах, у наслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах. У відповідності до ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно з ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України передбачають, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк чи інша фінансова установа надає кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Верховний суд у справі № 335/248/16-ц від 14.03.2018 року, предметом якої був спір про стягнення суми заборгованості за кредитним договором зробив правовий висновок, що статтями 1050,1054ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів від суми позики згідно з умовами договору. Згідно п.1.1. Кредитного договору кредитор зобов`язався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язався використати кредит за цільовим призначенням, повернути кредитору основну суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, а також виконати інші обов`язки, визначені договором Пунктом 10.1. Кредитного договору у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань, встановлених договором, сторони несуть відповідальність згідно законодавства України та положень договору. До регулювання правовідносин, які неврегульовані договором, застосовуються відповідні норми законодавства України. За прострочення виконання будь-яких грошових зобов`язань за договором кредитор має право вимагати, а позичальник зобов`язаний на вимогу кредитора сплатити останньому пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожен календарний день прострочення. Розрахунок пені здійснюється починаючи з наступного календарного дня після дати, коли відповідне грошове зобов`язання мало бути виконаним, і по день виконання позичальником простроченого зобов`язання включно (п. 10.3. кредитного договору). У пункті 10.5. кредитного договору сторони також погодили, що до всіх правовідносин, пов`язаних з укладанням та виконанням договору, застосовується строк позовної давності тривалістю у сімдесят (70) років. Відповідач у відзиві на позовну заяву визнає факт укладання кредитного договору, отримання грошових коштів за кредитним договором, а також порушення грошових зобов`язань за договором. Підписанням договору відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма його істотними умовами та йому була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18) зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо зобов`язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а, навпаки, на особу, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки, у тому числі ті, що передбачені статтею 625 ЦК України. З огляду на те, що Позичальником прострочено грошове зобов`язання по поверненню Кредитних коштів отриманих на підставі Кредитного договору, у Позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення; передбачених ст. 625 ЦК України. Стаття 625 ЦК України входить до розділу І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Отже, нарахування 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові. Дана позиція було узгоджена в постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12 від 24 жовтня 2011 р. та у справі № 6-38цс11. Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі № 6-42цс11). Унаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання кредитор отримує право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Тому право подати позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Статтею 625 Цивільного кодексу України також передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, при цьому, боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час (період) прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, при цьому, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а тому наявність судових актів - не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальність за порушення строків розрахунків по кредитному зобов`язанню. Як зазначено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Відповідно до умов договору відступлення права вимоги від 20.09.2019 № 114/2-19-F, права вимоги переходять до нового кредитора в повному обсязі, безвідзивно та без можливості зворотнього викупу. Зокрема, але не виключно до нового кредитора переходить: право здійснювати нарахування та стягнення процентів за кредитними договорами з дати відступления права вимоги за умови дотримання вимог чинного законодавства України, право нарахування та стягнення штрафних санкцій за порушення Боржником грошових зобов`язань, нарахування будь-яких платежів і комісій, а також право вимагати у боржників відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням грошових зобов`язань, відповідно до законодавства та умов кредитного договору (п. 2.4. договору відступлення права вимоги). З наведеного суд приходить до висновку про те, що позивач отримав право вимоги грошових коштів з відповідача за неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором, а також право нарахування та стягнення штрафних санкцій за порушення Боржником грошових зобов`язань, нарахування будь-яких платежів і комісій, а тому твердження відповідача в цій частині спростовуються вищевикладеним та не можуть бути прийняті судом до уваги. Крім того, посилання відповідача на сплив строку позовної давності, суд зазначає, що у кредитному договорі сторони погодили, що до всіх правовідносин, пов`язаних з укладанням та виконанням договору, застосовується строк позовної давності тривалістю у сімдесят (70) років (п. 10.5. кредитного договору), а тому такі твердження теж не заслуговують на увагу. Щодо тверджень відповідача про неправомірність нарахування заборгованості за відсотками у зв`язку з, нібито, припиненням строку кредитування. Відповідно до п. 2.2. кредитного договору проценти нараховуються щомісяця на фактичний залишок заборгованості за весь час користування кредитом, включаючи день надання кредиту, виходячи з фактичної кількості днів в місяці та році. Пунктом 12.1. кредитного договору визначено, що договір вступає в силу з моменту його підписання та скріплення печаткою кредитора і діє до повного виконання ними прийнятих відповідно до договору зобов`язань. У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Вбачається, що законом визначено право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору за умови дотримання вимог закону при укладенні договору. Згідно статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З наведеного вбачається, що сторони у договорі погодили що договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань, та, як наслідок, передбачають нарахування кредитором відсотків за користування кредитом, інших платежів та штрафних санкцій, а тому така позиція відповідача є безпідставною та спростованою умовами кредитного договору. Суд звертає увагу і на те, що відповідач зазначає про те, що не був повідомлений про відступлення права вимоги грошових коштів за кредитним договором, у зв`язку з чим, на думку відповідача, спір виник не з його вини, проте, суд зауважує, що відповідачем не надано доказів сплати заборгованості за кредитним договором первісному кредитору, що ставить під сумнів добросовісність відповідача та можливість сплати коштів на користь позивача. Отже, неповідомлення боржника про заміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту. Заперечуючи проти позову в частині невірного розрахунку заборгованості за кредитом, представник відповідача не надав жодних доказів на спростування розрахунку заборгованості. Таким чином, оскільки відповідач не виконує умови укладеного кредитного договору в порядку та в строки, передбачені зазначеним договором, зобов`язання за вказаним кредитним договором в установлений строк не виконала ні первісному, ні новому кредитору, сума заборгованості визначенана на підставі наданих позивачем доказів, які відповідачем не спростовано, тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до приписів цивільного процесуального закону докази у процесі мають відповідати певним критеріям. Зокрема докази мають бути належними, тобто такими, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.77 ЦПК), допустимими, тобто такими, що підтверджують певні обставини справи, які за законом не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.79 ЦПК), достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи(ст.79 ЦПК) та достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.80 ЦПК). Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Зважаючи на наведену норму законодавства, суд зазначає, що оскільки відповідачем не надано доказів складного матеріального стану, тяжкого захворювання його, чи членів його сім`ї, крім того, данин спір виник з вини відповідача, а тому у суду відсутні підстави для задоволення заяви про розстрочення виконання судового рішення. Також, з матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 2684,00 грн. та понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9000,00 грн.. Так, частинами 1 та 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. У відповідності до положень ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Водночас, в силу вимог ч.4 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 5, 6 зазначеної статті передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до вимог ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторони, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Тобто, закон вимагає від суду дослідження питань розумності і справедливості цього виду судових витрат. Так, у справі № 755/9215/15 Верховний Суд вказав: «Велика Палата Верховного Суду приймає до уваги положення ч. 3 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню». Тобто, суд вправі зменшити розмір відшкодування правничої допомоги у разі несправедливості (необґрунтованості) такої вимоги або і взагалі відмовити у такому відшкодуванні (якщо у таких витратах відсутня необхідність). Тому, враховуючи складність вказаної справи, - а саме, що це справа про стягнення заборгованості за кредитними договором, а тому не є складною, обсягу виконаних адвокатським об`єднанням робіт, часу, витраченого ним на виконання таких робіт, що справа розглядалась в порядку спрощеного провадження і адвокат не приймав безпосередню участь в судових засіданнях, а його участь фактично звелась лише до складання позовної заяви та відзиву на позовну заяву, а також, враховуючи принцип розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн. з урахуванням співмірність виконаних адвокатським об`єднанням робіт та заявленої суми до стягнення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог з відповідача на користь ТОВ «Вердикт Капітал» підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви. На підставі викладеного та

Outcome: partial