Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до комунального підприємства «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», третя особа [PERSON] про визнання дій державного реєстратора протиправними, скасування державної реєстрації права власності щодо земельної ділянки звернулась [PERSON] . Ухвалою Рівненського міського суду від 20 червня 2019 року залучено [PERSON] до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги повністю підтримав, просить суд їх задоволити з підстав, вкладених у позовній заяві та визнати дії державного реєстратора Комунального закладу «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» Іллюк Наталії Валеріївни протиправними та скасувати державну реєстрацію права власності за номером 25603800 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5610100000:01:071:0305 площею 0,09 (га) з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання представник відповідача КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» не з`явився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, заявлені позовні вимоги позивача не визнав та просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов. В судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] заявлені позовні вимоги позивача не визнала, просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмових поясненнях, зокрема посилаючись на відсутність у позивача порушеного права та інтересу, обрання позивачем неналежного способу захисту. В судовому засіданні представники третьої особи [PERSON] заявлені позовні вимоги позивача не визнали та просять суд відмовити у їх задоволенні посилаючись на ті обставини, що [PERSON] отримав спірну земельну ділянку на підставі рішення Великоомелянської сільської ради «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» від 21.03.1997 №243, а [PERSON] придбав її у нього за договором купівлі-продажу земельної ділянки, висновком експертизи підтверджується, що фактичне користування [PERSON] земельною ділянкою за кадастровим номером 5610100000:01:071:0305 відповідає розташуванню земельної ділянки, що зазначена в технічних документах, які були розроблені Рівненським міським бюро технічної інвентаризації на замовлення [PERSON] за №1355 від 21.03.2000р. про виготовлення технічної документації на складання державного акту на право власності на земельну ділянку, розміщеної в [ADDRESS] , позивачем пред`явлено позов до неналежного відповідача, обрано неефективний спосіб захисту, а також, що у позивача відсутнє порушене право. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23). Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Судом встановлено, що рішенням Великоомелянської сільської ради народних депутатів Рівненського району Рівненської області від 21 березня 1997 року №243 [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку для індивідуального житлового будівництва площею 0,10 га. В обґрунтування своїх позовних вимог, [PERSON] у своєму позові, та представник позивача в судовому засіданні, зазначають, що 28 жовтня 2016 року на замовлення [PERSON] , за мовчазною згодою, ПП «Рівненська земельна компанія» виготовило проект землеустрою «Щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на [ADDRESS] ». 27 лютого 2017 року за заявою [PERSON] було зареєстровано в Державному земельному кадастрі земельну ділянку з к.н. 5610100000:01:071:0305 на підставі Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 28.10.2016, виготовленого ПП «Рівненська земельна компанія», [PERSON] . В судовому засіданні було встановлено, що позивачка неодноразово подавала до Рівненської міської ради заяви щодо затвердження даного проекту землеустрою та передачу земельної ділянки їй у власність. Однак, у зв`язку з тим, що жоден проект рішення не набрав достатньої кількості голосів, заяви залишались без задоволення. 03 квітня 2018 року державним реєстратором КЗ «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» Іл`юк Н.В. було зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер 5610100000:01:071:0305 за [PERSON] (номер запису про право власності 25603800) на підставі виписки з рішення №243, виданої 21.03.1997 Великоомелянською сільською радою народних депутатів, та витягу з Державного земельного кадастру від 02.04.2018 року №НВ-0001421022018. 23 квітня 2018 року між [PERSON] , як покупцем та [PERSON] як продавцем, було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована в [ADDRESS] , площею 0,09 га, к.н. 5610100000:01:071:0305, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(номер запису про право власності 25839073). Як вбачається з дослідженого в судовому засіданні висновку експерта №190426/2/с від 26 квітня 2019 року, складеного експертом ПП «Експерт-Рівне-Консалт» Сайко С.Л: 1) фактичне користування [PERSON] земельною ділянкою за кадастровим номером 5610100000:01:071:0305 відповідає розташуванню земельної ділянки, що зазначена в технічних документах, які були розроблені Рівненським міським бюро технічної інвентаризації на замовлення [PERSON] за №1355 від 21.03.2000р. про виготовлення технічної документації на складання державного акту на право власності на земельну ділянку, розміщеної в [ADDRESS] . Незначні відхилення в конфігурації північного кута земельної ділянки не спростовують загального співпадіння розташування на місцевості двох порівнюваних ділянок; 2) фактичне користування [PERSON] земельною ділянкою за кадастровим номером 5610100000:01:071:0305 відповідає розташуванню земельної ділянки, що зазначена в Проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр.. [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на [ADDRESS] . Співпадіння повне, буз відхилень. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17.10.2018 року по справі № 380/624/16-ц прийшла до висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не являється правовстановлюючим актом. Таким чином, суд дійшов до висновку, що [PERSON] прав на земельну ділянку з кадастровим номером 5610100000:01:071:0305 не набувала, виготовлений на замовлення позивачки проект землеустрою не було у передбаченому законом порядку затверджено, що свідчить про відсутність у [PERSON] порушеного права, наявність якого є підставою для звернення до суду з позовом. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11.09.2018 року по справі № 905/1926/16 наголосила, що оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Відтак підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову (п.41 постанови ВП ВСУ від 11.09.2018 року по справі № 905/1926/16). Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Верховний Суд у своїй постанові від 15.08.2019 року по справі №1340/4630/18 зазначив, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. З дослідженого в судовому засіданні Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №121579646 від 23 квітня 2018 року, що долучений до заяви третьої особи [PERSON] про залучення до участі у справі, випливає, що 23 квітня 2018 року право власності на спірну земельну ділянку з кадастровий номер 5610100000:01:071:0305 було зареєстровано за [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.04.2018, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис О.В. (номер запису про право власності 25839073). Отже, на момент звернення позивача до суду із вказаним позовом право власності за записом номер 25603800 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5610100000:01:071:0305 площею 0,09 (га), є припиненим, а тому скасування державної реєстрації за цим номером не може вважатися ефективним способом захисту порушеного права. Крім питання щодо обраного способу захисту порушеного права, важливим для всебічного та повного розгляду справи є встановлення належного відповідача у справі. Верховний Суд у своїй постанові від 15.08.2019 року у справі №905/2122/18 наголосив, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у такому спорі реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює приватноправового характеру спору. Зазначена вище правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 04.04.2018 у справі № 817/1048/16, від 18.04.2018 у справі № 804/1001/16, від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 під час розгляду спорів у подібних правовідносинах. Разом з цим позивачем заявлено позовні вимоги лише до Комунального підприємства «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», а отже, - до неналежного відповідача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності суд вважає, що заявлені позовні вимоги не знайшли своє підтвердження, повністю спростовані належними та допустимими доказами, наданими представником відповідача та представниками третіх осіб, а тому у їх задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed