Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

До суду звернувся позивач з позовом до Національної поліції України, Департаменту захисту економіки Національної поліції України, треті особи: [PERSON] , Державна казначейська служба України про захист честі, гідності та ділової репутації. В обґрунтування позову зазначив, 15.11.2018 о 15:.22 год. на веб сайті www.tsn.ua, (надалі - Інформаційна служба) за адресою в мережі Інтернет: [INFO] було розміщено статтю під назвою «у [INFO].», в якій Інформаційна служба повідомила та поширила недостовірну та негативну інформацію про позивача наступного змісту: «[INFO].» Крім того, Інформаційною службою було повідомлено, що дану інформацію було розміщено з посиланням на [PERSON] , речницю Департаменту захисту економіки Національної поліції України. Крім того, у вищезазначеній статті було зазначено про те, що «[INFO]», що також не відповідає дійсності та порушує особисті немайнові права позивача. Зі слів позивача, інформація щодо привласнення позивачем 300 мільйонів гривень, поширена Інформаційною службою на веб-сайті www.tsn.ua, а також інформація щодо наявності у Національної поліції України підозри стосовно позивача у привласненні 300 мільйонів гривень, поширена речницею Департаменту захисту економіки Національної поліції України - начальником сектору комунікації [PERSON] ([INFO]/) та поширена Інформаційною службою на веб-сайті www.tsn.ua, є негативною, неправдивою та такою, що підлягає спростуванню. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права [PERSON] інформацію, поширену [INFO] о 15.00 год під назвою «[INFO]» за адресою в мережі Інтернет: [INFO]/» а саме: «[INFO].» Зобов`язати Національну поліцію України протягом 5 (п?яти) календарних днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію поширену про [PERSON] у статті Національної поліції України під назвою: «[INFO]», що була розміщена [INFO] о 15.00 год. на веб-сайті www.pu.gov.и за адресою в мережі Інтернет: [INFO]/, шляхом розміщення на веб-сайті www.pu.gov.иа вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «[INFO]» та видалити статтю під вказаною назвою з офіційного сайту Національної поліції України www.npu.gov.ua. Також просить стягнути з Національної поліції України на користь [PERSON] якості компенсації заподіяної моральної шкоди суму грошових коштів в розмірі 3723 (три тисячі сімсот двадцять три) грн. 00 коп. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва [PERSON]. від 01.02.2019 справу за вказаним позовом призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 07.03.2019 до суду від третьої особи - [PERSON] надійшли пояснення щодо позовної заяви, в яких розповідалось наступне. Третьою особою, як керівником сектору комунікації Департаменту, було підготовлено інформацію про затримання у Латвії екс-президента банку [PERSON], який знаходиться у розшуку як особа, що переховується від органів досудового розслідування та якого органи досудового розслідування Національної поліції підозрюють у вчиненні кримінальних правопорушень. Інформація про розшук даної особи знаходиться у відкритому доступі у пошуковому реєстрі на офіційному сайті MBC України. Зазначений матеріал було направлено до Департаменту комунікації Національної поліції України для висвітлення в засобах масової інформації діяльності Департаменту захисту економіки Національної поліції України. Дана інформація була розміщена на відомчому веб-порталі Національної поліції України 15.10.2018 15 год. 00 хв. Позивач у своєму позові зазначає, що Інформаційна служба «ТСН» розмістила дану інформацію з посиланням на [PERSON] , речницю Департаменту захисту економіки Національної поліції. Проте, у своєму матеріалі Інформаційна служба посилається на Департамент захисту економіки Національної поліції, а не на речницю [PERSON] ([INFO]). Також він зазначає, що у цій статті інформація про те, що «[INFO]», не відповідає дійсності. Оскільки матеріал, розміщений на відомчому сайті Національної поліції України 15.11.2018 не містить такої інформації. Також, третя особа зазначила, що будь-яка інша інформація, окрім викладеної на сайті, від імені Департаменту не оприлюднювалася, втому числі і від імені речника, [PERSON] . Національна поліція України, в тому числі Департамент захисту економіки не можуть нести відповідальність за зміст інформації, яку останні не поширювали, така інформація, зі слів позивача, була оприлюднена ЗМІ, у даному випадку ІС «ТСН». 11.03.2019 до суду надійшло клопотання від представника відповідача про залучення до справи співвідповідача- Департаменту захисту економіки Національної поліції України. 11.03.2019 до суду від представника відповідача надійшов відзив по справі. В якому відповідач з позовом не погоджувався в повному обсязі, просив відмовити. Представник відповідача зазначає, що позивач у своєму позові вказує, що інформація є недостовірною, оскільки він не перебуває в статусі підозрюваного, відповідно до ст.42 КК України. Відповідач вважає, твердження позивача про недостовірність інформації викладеної у статті, є помилковим з огляду на наступне. Відповідно до статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому сталями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Як вбачається з листа ГСУ НП України від 01.03.2019 Л65170/24/1/2-2019 під час розслідування кримінального провадження №12014000000000409, 30.12.2016 прокурором Генеральної прокуратури України погоджено повідомлення про підозру [PERSON] , яке того ж дня, у зв?язку з не встановленням його місцезнаходження, у відповідності до вимог ст. ст. 42, 111, 112, 278 КПК України, направлено за останнім відомим місцем проживання: [ADDRESS] , тобто [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України. 04.01.2017, у зв?язку з відсутністю підозрюваного [PERSON] на території України, останнього оголошено у міжнародний розшук. Крім того, 25.05.2017 Апеляційним судом міста Києва (справа №757/18911/17-к) постановлено ухвалу про обрання підозрюваному [PERSON] запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Разом з тим, відповідач зазначив, що під час здійснення судового розгляду Апеляційним судом встановлено факт існування обґрунтованої підозри [PERSON] , а також факт належного повідомлення про підозру останнього. Зокрема, у своїй ухвалі суд зазначає, що 30.12.2016 винесено повідомлення про підозру відносно [PERSON] , про що він був повідомлений у встановлений Кримінальним процесуальним кодексом України спосіб. Орган досудового розслідування надсилав виклики до слідчого та повідомлення про підозру за останнім місцем реєстрації та проживання останнього, що узгоджується з вимогами глави 11 КПК України. Таким чином, відповідач наголошує, що доводи позивача про відсутність у нього статусу підозрюваного спростовуються вищевикладеним, зокрема і ухвалою Апеляційного суду міста Києва. 11.03.2020 ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва [PERSON]. було залучено у якості співвідповідача - Департамент захисту економіки Національної поліції України. 11.01.2021 через канцелярію суду від представника позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій він просив: визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права [PERSON] інформацію, поширену [INFO] о 15:00 год під назвою «[INFO]» за адресою в мережі інтернет [INFO]/» а саме: «[INFO]». «[INFO]» та видалити статтю під вказаною назвою з офіційного сайту Національної поліції України www.npu.gov.ua. Заборонити Департаменту захисту економіки Національної поліції України та Національній поліції України поширення недостовірної інформації стосовно [PERSON] та зобов?язати їх протягом 5 (п?яти) календарних днів з дня набрання рішенням законної сили видалити недостовірну інформацію поширену про [PERSON] у статті Національної поліції України під назвою: «[INFO]», що була розміщена 15.11.2018 року о 15.00 год. на веб-сайті www.pu.gov.ua за адресою в мережі Інтернет: [INFO]/,виключивши можливість доступу до неї. Стягнути з Департаменту захисту економіки Національної поліції України та Національної поліції України солідарно на користь [PERSON] в якості компенсації заподіяної моральної шкоди суму грошових коштів в розмірі 3723 (три тисячі сімсот двадцять три) грн. 00 коп. 19.01.2021 до суду надійшло клопотання від відповідача Департаменту захисту економіки Національної поліції України про залучення у справі в якості співвідповідача - Державну казначейську службу України. 21.01.21 до суду від відповідача Департаменту захисту економіки Національної поліції України надійшов по справі відзив, в якому відповідач з позовом не погоджувався в повному обсязі, просив відмовити. 13.07.2021 ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва [PERSON] було залучено у якості співвідповідача третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державну казначейську службу України. У зв`язку зі смертю судді Печерського районного суду м. Києва [PERSON]., здійснено повторний автоматичний розподіл даної справи. Ухвалою суду від 24.11.2021 справу за вказаним позовом прийнято до провадження судді Новака Р.В. та призначено за правилами (загального) позовного провадження. Ухвалою суду від 07.02.2023 у справі за вказаним позовом було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. В судове засідання представник відповідача Національна поліція України не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив., В судове засідання представник відповідача Департамент захисту економіки Національної поліції України не з`явився, представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в позові просив відмовити. В судове засідання треті особи не з`явились про дату та час судового засідання повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що 15.11.2018 о 15:00 год. на веб сайті www.pu.gov.ua (надалі - Нацполіція) за адресою в мережі Інтернет: [INFO]/ було розміщено статтю під назвою « [INFO]», в якій поширювався наступний зміст «[INFO].» Інформація щодо привласнення позивачем 300 мільйонів гривень, поширена Нацполіцією на веб-сайті www.npu.gov.ua, а також інформація щодо наявності у Національної поліції України підозри стосовно позивача у привласненні 300 мільйонів гривень, поширена речницею Департаменту захисту економіки Національної поліції України - начальником сектору комунікації [PERSON] ([INFO]/). Зокрема, 15.11.2018 року о 15:22 год. з посиланням на Департамент захисту економіки Національної поліції України, було розміщено статтю під назвою «У [INFO].» на веб-сайті «Телевізійної служби новин» www.tsn.ua, (надалі - Інформаційна служба) за адресою в мережі Інтернет: [INFO] в якій Інформаційна служба поширила \\ інформацію про позивача наступного змісту: « [INFO].» У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Відповідно до ст. 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ч.4 ст. 301 ЦК обставини особистого життя фізичної особи можуть бути розголошені іншими особами лише за умови, що вони містять ознаки правопорушення, що підтверджено рішенням суду, а також за її згодою. Відповідно до ч.2 ст. 302 ЦК збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. У відповідності зі ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно положень ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. В Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 за № 1 зазначено, що фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Вирішуючи дані спори суди повинні враховувати наступні відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б)спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 6 Постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Щодо факту поширення інформації, то під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» (діюча норма ст. 30 Закону України «Про інформацію») оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Судом повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria). Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Як встановлено судовим розглядом, позивач у своєму позові зазначає, що вищевказана інформація є недостовірною, оскільки він не перебуває у статусі підозрюваного, відповідно до статті 42 Кримінально процесуального кодексу України. Так, твердження позивача про недостовірність інформації, викладеної у статті є помилковими, з огляду на наступне. Відповідно до статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено ій внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Як вбачається з листа ГСУ НП України від 01.03.2019 №5170/24/1/2-2019, під час розслідування кримінального провадження № 12014000000000409, 30.12.2016 прокурором Генеральної прокуратури України погоджено повідомлення про підозру [PERSON] , яке того ж дня, у зв`язку з не встановленням його місцезнаходження, у відповідності до вимог ст.ст. 42, 111, 112, 278 КПК України, направлено за останнім відомим місцем проживання: [ADDRESS] , тобто [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених в частиною 3 статті 27, частиною 5 статті 191, частиною 3 статті 209 КК України. 04.01.2017, у зв`язку з відсутністю підозрюваного [PERSON] , на території України, останнього оголошено у міжнародний розшук. Крім того, 25.05.2017 Апеляційним судом міста Києва (справа № 757/18911/17-к) постановлено ухвалу про обрання підозрюваному [PERSON] запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Під час здійснення судового розгляду Апеляційним судом міста Києва встановлено факт існування обґрунтованої підозри [PERSON] , а також факт належного повідомлення про підозру останнього. Зокрема, у своїй ухвалі суд зазначає, що 30.12.2016 винесено повідомлення про підозру відносно [PERSON] , про що він був повідомлений у встановлений КПК України спосіб. Таким чином, доводи позивача про відсутність у нього статусу підозрюваного спростовується вищевикладеним, зокрема і ухвалою Апеляційного суду міста Києва. Відповідно до статті 19 Конституції України, Національна поліція України та її посадові особи, як орган державної влади, зобов?язані діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про Національну поліцію» поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Згідно статті 9 Закону України «Про Національну поліцію» поліція здійснює свою діяльність на засадах відкритості та прозорості в межах, визначених Конституцією та законами України. Поліція забезпечує постійне інформування органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також громадськості про свою діяльність у сфері охорони та захисту прав і свобод людини, протидії злочинності, забезпечення публічної безпеки і порядку. Поліція забезпечує доступ до публічної інформації, володільцем якої вона є, у порядку та відповідно до вимог, визначених законом. На виконання зазначених вимог законодавства та з метою інформування громадськості про свою діяльність у сфері протидії злочинності НПУ 15.11.2018 о 15:00 на офіційному веб-сайті було розміщено статтю із назвою «[INFO]» за адресою [INFO]/. Зважаючи на вищенаведене, суд вважає, що даний позов є безпідставним, оскільки інформація, опублікованій на офіційному веб-сайті НПУ, вже оцінювалась судом при обранні запобіжного заходу. Крім цього, суд звертає увагу і на наступне. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» ділова репутація - відомості, зібрані Національним банком України, про відповідність діяльності юридичної або фізичної особи, у тому числі керівників юридичної особи та власників істотної участі у такій юридичній особі, вимогам закону, діловій практиці та професійній етиці, а також відомості про порядність, професійні та управлінські здібності фізичної особи. В Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими способами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Позивач у своєму позові зазначає, що Інформаційна служба «ТСН» розмістила дану інформацію з посиланням на [PERSON] , речницю Департаменту захисту економіки Національної поліції. Проте, у своєму матеріалі Інформаційна служба посилається на Департамент захисту економіки Національної поліції, а не на речницю [PERSON] . Також він зазначає, що у цій статті інформація про те, що «[INFO]», не відповідає дійсності. Оскільки матеріал, розміщений на відомчому сайті Національної поліції України 15.11.2018 не містить такої інформації [INFO]). Будь-яка інша інформація, окрім викладеної на сайті, від імені Департаменту не оприлюднювалося, в тому числі і від імені речника, [PERSON] . Національна поліція України, в тому числі Департамент захисту економіки не можуть нести відповідальність за зміст інформації, яку останні не поширювали, така інформація, зі слів позивача, була оприлюднена ЗМІ, у даному випадку IC «TCH», отже, така інформація, викладена позивачем у позовній заяві не може братися судом до уваги. За викладених обставин справи та норм законодавства суд приходить до висновку, що сторона позивача не довела обставини, на які вона посилалася, оскільки доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях, тому невиконання обов`язку по доказуванню для позивача має процесуально-правові наслідки. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною другою цієї ж статті визначено, що моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п.5 постанови Пленуму ВС України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В статті 1167 ЦК України вказані підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Так, відповідно до вказаної статті, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті. У частині 2 статті 1167 ЦК України зазначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров?я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт: 3) в інших випадках, встановлених законом. Всупереч нормам закону та Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4, позивач не надав суду доказів щодо поширення недостовірної інформації Національною поліцію України, щодо отримання позивачем моральної шкоди внаслідок поширення такої інформації, щодо причинного зв`язку між отриманою моральною шкодою та поширення інформації на офіційному веб-сайті Національної поліції України, а також не надає у розпорядження суду жодного доказу заподіяння йому моральної шкоди та ї наслідків. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed