Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

24 лютого 2021 р. [PERSON] (далі: позивач) звернулась до ФО-П [PERSON] (далі: відповідач) з позовом про визнання недійсним Договору BR-00048 від 06.09.2016 р., стягнення з відповідача: сплачених позивачем згідно умов договору задатку в розмірі 8 000 грн., неустойки за прострочку виконання договору в період з 05.10.16р. по 22.02.2021р. в розмірі 14 400 грн., стягнення моральної шкоди, спричиненої душевними стражданнями позивача та інфляцією в розмірі 10 000 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалась на укладення 06.09.2016р. з нею відповідачем, обізнаним про поганий стан її здоров`я, труднощі з пересуванням та поважний вік, Договору BR-00048 на виготовлення та встановлення протягом 9 міс. з моменту укладення договору ФОМ [PERSON] в її оселі двері та вікна з ПВХ - конструкцій, сплату відповідачу в момент укладення вказаного договору в якості передплати 8000грн., подальше повідомлення їй відповідачем у вересні 2017р. про неможливість виконання договору за припинення фірмою діяльності, неповернення грошей, отриманий відповідачем в якості передплати. Вважає, що відповідач первісно при укладенні договору не мав наміру його виконувати, фактично своїми діями вчинивши злочин, передбачений ст. 190 КК України, тобто шахрайство, ввівши позивача в оману та скориставшись її слабким здоров`ям та літнім віком. До судового засідання, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, сторони не з`явились, позивач подав заяву про розгляду справи за його відсутності, відповідач - причину неявки не повідомив. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд висновує: 06.09.2016 р. між позивачем та відповідачем укладено Договір BR-00048, за умовами якого відповідач зобов`язувався виготовити та передати у власність позивача ПВХ- конструкції, а позивач - сплати їх вартість в сумі 9 000 грн., строк виконання замовлення - 28 робочих днів, договір починає діяти з дня його підписання до повного виконання сторонами усіх зобов`язань. Також з вищезазначеного договору вбачається, що позивач надав відповідачу задаток у сумі 8.000 грн. Позивач стверджує, що станом на час подання позовної заяви відповідачем умови договору не виконані, у зв`язку з цим просить суд визнати Договір BR- 00048 недійсним. Вважає, що відповідач, в момент укладення оскаржуваного договору, будучи обізнаним про стан її здоров`я, сформував у своїй свідомості прямий умисел, на реальне не виконання умов договору. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин), що передбачено ч. 3 ст. 215 ЦК України. Спростування презумпції правомірності правочину є процесуальним обов`язком позивача. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ч.1 ст. 229 ЦК України, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення норм ст.230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі, - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, що мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК України Схожі правові висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28.08.2019р. у справі № 753/10863/16-ц, від 20.01.2021р. у справі № 522/24006/17, від 26.07.2022р. у справі № 760/21633/15. Якщо ж особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом, а саме: ч. 1 ст. 229 ЦК України. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов договору визначений частиною третьою цієї статті та не є вичерпним. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів), що передбачено ст. 89 ЦПК України. Встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача, при укладанні спірного договору, суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях відповідача умислу спрямованого спрямований на введення споживача в оману. Матеріали справи доказів на спростування презумпції правомірності правочину не містять. Так, позивачем не доведено, що на час укладення договору № BR- 00048 від 06.09.2016 відповідач навмисно ввів позивача в оману щодо наміру, умов та строків його виконання і це зумовлено обізнаністю відповідача про стан її здоров`я та вік. Таким чином, на підставі вищевикладеного, позовна вимога про визнання договору № BR-00048 від 06.09.2016 недійсним, задоволенню не підлягає. За відсутності підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, відсутні і підстави для застосування наслідків недійсності правочину, тобто повернення сплачених позивачем згідно умов договору задатку в розмірі 8 000 грн., стягнення з відповідача на користь позивача неустойки в розмірі 14 400 грн. та моральної шкоди та компенсації інфляції в розмірі 10 000 грн. За фактичного невиконання відповідачем, станом на час ухвалення рішення, умов договору № BR-00048 від 06.09.2016, позивач має самостійно обрати належний спосіб захисту власних прав. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 05.04.2021 позивача звільнена від сплати судового збору. За таких обставин, судові витрати у справі судового збору слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed