Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

У жовтні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 08.12.2014 року його було поновлено на посаді бухгалтера 1-ї категорії в Комунальному підприємстві «Житлово-експлуатаційне підприємство № 53» Дніпропетровської міської ради (далі - КП «ЖЕП № 53») та стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Незважаючи на його неодноразові звернення до ліквідатора КП «ЖЕП № 53» та засновника підприємства - Дніпровської міської ради рішення суду в частині поновлення його на роботі до теперішнього часу не виконано. У зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення про поновлення його на роботі був змушений неодноразово звертатися до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач вважає, що через невиконання рішення суду про поновлення його на роботі та затримку виплати присуджених сум заробітку Відповідачі також повинні відшкодувати йому моральну шкоду. З урахуванням уточнених позовних вимог Позивач просив суд стягнути субсидіарно з Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 53» Дніпропетровської міської ради, Дніпровської міської ради на свою користь: заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 42492,57грн. за період з 01.08.2022 по 01.06.2023, з утриманням з вказаної суми при виплаті передбачених законом податків та обов`язкових платежів і зборів; зобов`язати КП Житлово-експлуатаційне підприємство №53 ДМР сплатити місячні суми консолідованих страхових внесків, єдиних соціальних внесків за період з 01.08.2022 по 01.06.2023 щодо вказаних місячних сум заробітних плат позивача за місцем обліку страхувальника; стягнути субсидіарно з відповідачів моральну шкоду у розмірі 1177308 грн. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2022 року у справі було відкрито загальне позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. 01.11.2022 року представником Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Блохіним О.С. було подано відзив на позовну заяву. Згідно відзиву, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з безпідставністю та недоведеності таких вимог. 01.11.2022 року також було подано відзив Індустріального відділу держаної виконавчої служби у м. Дніпро Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Згідно відзиву, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог до відділу ВДВС, оскільки державним виконавцем вживались усі необхідні дії щодо виконань рішень суду. 08 та 09 листопада 2022 року позивач та його представник, використавши своє право, надали до суду відповіді на відзиви Індустріального відділу держаної виконавчої служби у м. Дніпро Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області. 21.11.2022 року представником Дніпровської міської ради Максименко С.М. було подано відзив. Згідно відзиву, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Також просила суд про розгляд справи без її участі. 22 листопада 2022 року представник позивача та позивач надали до суду відповіді на відзив Дніпровської міської ради. 22.11.2022 року представником Дніпропетровської державної обласної адміністрації Шестак А. було подано відзив на позовну заяву. Згідно відзиву представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з безпідставністю та недоведеності таких вимог. 30 листопада 2022 року позивач надав до суду відповідь на відзив Дніпропетровської державної обласної адміністрації. 13 грудня відповідь на відзив Дніпропетровської державної обласної адміністрації було подано представником позивача адвокатом Яструбом О.П. У судовому засіданні позивач та його представник адвокат Яструба О.П. позов підтримали та наполягали на його задоволенні, в подальшому написали заяву по розгляд справи без їх участі. Представник відповідача Індустріального відділу держаної виконавчої служби у м. Дніпро Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - Михайленко Ю.В. подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Представник відповідача Дніпропетровської державної обласної адміністрації Шестак А. подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Талалаєв О. подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник третьої особи - Головне управління казначейської служби України у Дніпропетровській області Паращенко Ю.О. подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Представник відповідача КП «ЖЕП № 53» - у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне: Судом встановлено, що згідно з наказом № 40 ОК від 10.08.2007 позивача було прийнято на посаду бухгалтера 1 категорії. Рішенням Дніпропетровської міської ради № 27/45 від 27.12.2013 вирішено провести реорганізацію комунальних житлово-експлуатаційних підприємств в Амур-Нижньодніпровському, Жовтневому та Індустріальному районах; припинити діяльність Комунального підприємства Житлово-експлуатаційне підприємство № 21 Дніпропетровської міської ради, Комунального підприємства Житлово-експлуатаційне підприємство № 50 шляхом приєднання до Комунального підприємства Житлово-експлуатаційне підприємство № 53 Дніпропетровської міської ради. Згідно з наказом № 64 від 14.01.2014 з метою оптимізації витрат на виробництво послуг з утримання будинків та споруд та прибудинкових територій, забезпечення безперебійного надання послуг на підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 27/4 від 25.12.2013 Про проведення реорганізації комунальних житлово-експлуатаційних підприємств в Жовтневому, Амур-Нижньодніпровському та Індустріальному районах наказано інспектору з кадрів попередити під розпис працівників про реорганізацію КП ЖЕП № 53 Дніпропетровської міської ради з подальшим їх звільненням. Наказом № 23-о від 05.05.2014 [PERSON] , бухгалтера 1 категорії звільнено згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. В подальшому рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2014 визнано незаконним наказ № 23ок від 05.05.2014 про звільнення [PERSON] з посади бухгалтера 1 категорії на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Поновлено [PERSON] на посаді бухгалтера 1 категорії Комунального підприємства Житлово-експлуатаційне підприємство № 53. Стягнуто з Комунального підприємства Житлово-експлуатаційне підприємство № 53 на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 23 283 грн. 60 коп., рішення набрало законної сили. Вказаним рішенням встановлений розмір середньоденного заробітку позивача в сумі 194 грн. 03 коп., що має преюдиційне значення в цій справі. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 08.12.2014 року у цивільній справі № 202/4389/14-ц було задоволено позов [PERSON] до Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємства №53» Дніпропетровської міської ради, зокрема: накази КП «ЖЕП № 53» ДМР від 05.05.2014 року № 23ОК та від 05.05.2014 року № 101 скасовано та поновлено [PERSON] на роботі на посаді бухгалтера 1-ї категорії. Ухвалою суду від 23.07.2015 роз`яснено рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2014, зазначивши, що датою поновлення [PERSON] на посаді бухгалтера 1 категорії комунального підприємства Житлово-експлуатаційне підприємство № 53 є 05.05.2014. Рішення суду про поновлення позивача на роботі не виконано та позивача на роботі не поновлено. Заявляючи позовні вимоги про субсидіарне стягнення з КП ЖЕП № 53 та Дніпровської міської ради заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації за затримку виплати заробітної плати, індексації у зв`язку із зростанням споживчих цін, компенсацію за невикористану відпустку, зобов`язання КП ЖЕП № 53 сплатити місячні суми єдиних соціальних (страхових) внесків, визнання звільненим за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, позивач посилається на невиконання відповідачем рішення суду про поновлення його на роботі, невиплату присуджених йому сум та несплату єдиних соціальних внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, чим порушуються його права. Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до частини 5 статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Суд частково погоджується з заявленими позивачем позовними вимогами, а саме у частині стягнення на його користь із відповідача КП ЖЕП № 53 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі та зобов`язання роботодавця сплатити єдиний соціальний внесок. Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що саме Дніпровська міська рада як засновник КП Житлово-експлуатаційне підприємство №53 має нести відповідальність за борги підприємства, у зв`язку із чим позивачем були заявлені вимоги до відповідачів субсидіарно. Підстави та умови субсидіарної відповідальності визначаються положеннями статті 619 ЦК України. За загальним змістом цієї норми субсидіарна відповідальність повинна бути передбачена договором або законом, така відповідальність настає за умови пред`явлення вимоги до основного боржника та його відмовою від задоволення вимог кредитора або не надсилання відповіді у розумний строк про задоволення вимоги. Тобто, виходячи зі змісту вказаної норми, підставою для застосування субсидіарної відповідальності для засновників таких юридичних осіб має бути виключно пряма вказівка закону або договору. Така відповідальність передбачена, зокрема Законом України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, а у подальшому статтею 61 Кодексу України з процедур банкрутства. Основною метаю такої субсидіарної відповідальності є притягнення винних осіб у доведенні до банкрутства до додаткової (субсидіарної) відповідальності і стягнення на користь кредиторів непогашених у ліквідаційній процедурі кредиторських вимог. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі № 5023/4388/12 (провадження № 12-102гс18) за заявою Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Лозівського міськрайонного центру зайнятості до Комунального підприємства Комбінат комунальних підприємств Лозівської міської ради Харківської області (далі - КП Комбінат комунальних підприємств , боржник, банкрут) про визнання банкрутом зазначила, що у низці випадків ЄСПЛ визнавав державу відповідальною за борги підприємств незалежно від їх формальної класифікації у внутрішньодержавному праві (рішення від 30.11.2004 у справі Михайленки та інші проти України ; пункт 45, рішення від 04.04.2006 у справі Лисянський проти України ; пункт 19 рішення від 03.04.2007 у справі Кооперативу Агрікола Слобозія-Ханесей проти Молдови ; пункти 18, 19 рішення від 12.04.2007 у справі Григор`єв та Какаурова проти Російської Федерації ; пункт 35 рішення від 15.01.2008 у справі Р. Качапор та інші проти Сербії . Отже, внутрішньодержавний правовий статус підприємства як самостійної юридичної особи сам по собі не звільняє державу від відповідальності за борги підприємств у межах Конвенції. Разом із тим при визначенні умов субсидіарної відповідальності необхідно враховувати, що зазначені особи (засновники, учасники, акціонери) можуть бути притягнуті до такої відповідальності лише в тих випадках, коли неспроможність (банкрутство) викликана їх вказівками або іншими винними діями. Так, у справі не встановлено, що саме діями засновника була спричинена неплатоспроможність або банкрутство підприємства. За таких обставин, суд приходить висновку про безпідставність вимог позивача до Дніпровської міської ради. Приймаючи до уваги, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2014 позивача поновлено на посаді бухгалтера 1-ї категорії в Комунальному підприємстві Житлово-експлуатаційне підприємство № 53 Дніпропетровської міської ради з 05.05.2014, однак рішення суду відповідачем, як роботодавцем, до теперішнього часу не виконано, суд вважає, що позивачу має бути виплачений його середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період\~з 01.08.2022 по 01.06.2023 включно (за 219 робочих днів), що складає 42492,57грн. (219х194,03)\~із подальшим утриманням із цієї суми податків та інших обов`язкових платежів і зборів. Окрім того, статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхування за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до пункту третього частини першої статті 16 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування , застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку. Отже, положення закону надають працівнику право безпосередньо в судовому порядку вимагати від страхувальника сплати страхових внесків. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Згідно зі статтею 1 цього Закону єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Відповідно до частини 1 статті 4 даного Закону платниками єдиного внеску є роботодавці - це, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. Частиною 2 статті 6 зазначеного Закону передбачено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством, подавати звітність та сплачувати до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, тощо. Згідно з частиною 2 статті 7 Закону для осіб, які працюють у сільському господарстві, зайняті на сезонних роботах, виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами, творчих працівників (архітекторів, художників, артистів, музикантів, композиторів, критиків, мистецтвознавців, письменників, кінематографістів), та інших осіб, які отримують заробітну плату (дохід) за виконану роботу (надані послуги), строк виконання яких перевищує календарний місяць, єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована. Зазначений порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким після звільнення з роботи нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час або згідно з рішенням суду - середню заробітну плату за вимушений прогул. Відповідно до частини 5 цієї ж статті єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати. Згідно з частиною 2 статті 9 Закону обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (частина 12 статі 9 Закону). Суд бере до уваги, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування із сум середнього заробітку, присуджених позивачу, підлягає нарахуванню та сплаті роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення. Водночас, на переконання суду, ненарахування та несплата відповідачем єдиного соціального внеску не може виправдовуватися невиконанням судових рішень, яке в даному випадку відбувається протягом тривалого часу. Відтак, з огляду на законодавчо встановлений обов`язок відповідача як роботодавця нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок за кожен місяць, за який нараховано дохід, суд вважає, що КП ЖЕП № 53 ДМР слід зобов`язати в порядку, визначеному законом, сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний соціальний внесок) з сум середнього заробітку, присуджених [PERSON] за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі, за кожен місяць у період з\~01.08.2022 по 01.06.2023 включно. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Частинами 1 - 3\~статті 23 ЦК України\~передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно\~статті 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Також, відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Згідно роз`яснень, які містяться в\~постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з вимогами\~статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як зазначено в частині 6\~статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами\~статті 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини 1\~статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Позивачем, заявлено вимоги про відшкодування моральної шкоди з Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 53» Дніпропетровської міської ради, Дніпровської міської ради, Індустріального відділу держаної виконавчої служби у м. Дніпро Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпропетровської державної обласної адміністрації. Як на підставу виникнення моральної шкоди, позивачем зазначено тривале невиконання судових рішень по поновленню його на роботі та стягнення суми середнього заробіку за час затримки виконання рішення. Разом з тим, позивачем не доведено, якими саме діями чи бездіяльністю йому спричинено моральну шкоду кожним конкретним відповідачем. Позивач посилається за загальні норми та обставини. При цьому суд враховує, що тривале невиконання судового рішення про поновлення позивача на роботі, дійсно порушує його права. Однак, самі по собі норми законодавства, на яких ґрунтуються позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення, є тим видом компенсаційних відшкодувань, які законодавець передбачив для можливого тривалого виконання судового рішення про поновлення на роботі. Отже, в даному випадку суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача щодо відшкодування моральної шкоди з боку відповідачів. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач відповідно до ст. 5 Закону України Про судовий збір звільнений від сплати судового збору. Враховуючи наведене, у зв`язку з частковим задоволенням позову суд присуджує стягнути з відповідача КП ЖЕП № 53 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1984,80 грн.

Outcome: partial