Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

Позивач через свого представника у вересні 2022 року звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, в обґрунтування позовних вимог зазначила наступне. 11 серпня 2016 року позивач [PERSON] придбала у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі фактично проживають та зареєстровані з 10.04.2018 відповідач [PERSON] (сестра позивача) та з 12.04.2018 відповідач [PERSON] (племінниця позивача та донька відповідача [PERSON] ). Позивач має намір переїхати на постійне місце проживання до своєї квартири, у зв`язку з чим неодноразово зверталась до відповідачів з проханням про виселення з належної їй квартири та зняття з реєстрації. Однак, відповідачі відмовляються добровільно звільнити житло, тим самим створюють перешкоди у здійсненні права власності позивачу. Позивачу також відомо, що відповідачі забезпечені житлом, яке складається з 3 кімнат, загальною площею 82,1 кв.м., в ізольованій квартирі за адресою: [ADDRESS] . Це житло було надано сім`ї у складі чотирьох осіб, серед яких є відповідачі. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2022 року по справі відкрито загальне позовне провадження. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник, яка також є представником відповідача [PERSON] , у судовому засіданні у задоволенні позовних вимог просили відмовити з тих підстав, що у кінці 2016 року між [PERSON] , членами її сім`ї, позивачем [PERSON] та їх батьками було досягнуто домовленість про те, що сім`я Дячишинів звільняють квартиру, у якій вони постійно проживають, за адресою: [ADDRESS] , яка надалі залишається у користуванні батьків. Взамін цього, купується квартира за адресою: [ADDRESS] , для подальшого проживання відповідачів, право власності на яке оформлюється на позивача, яка надалі буде передане у власність відповідачів. На підтвердження зазначених домовленостей 20.02.2017 позивачем на ім`я відповідача [PERSON] нотаріально посвідчено довіреність, якою позивач уповноважила відповідача на управління, користування, розпорядження квартирою за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира у момент її придбання була у стані, який унеможливлював нормальне та комфортне проживання у ній. Відповідачами за період з листопада 2016 року по травень 2017 року було зроблено по всій квартирі капітальний ремонт за власні кошти та власними силами, без жодної матеріальної участі позивача. У квітні 2018 року за згодою позивача, як власника квартири, на виконання наявних домовленостей між сторонами, членами їх сім`ї, у спірній квартирі було зареєстровано відповідачів, якими у повному обсязі сплачувались всі комунальні послуги. Щодо наявності у відповідачів іншої власної квартири, останні зазначають, що квартира за адресою: [ADDRESS] не належить їм та не перебуває у їх володінні. Ордер на вселення до вказаної квартири отримав бувший чоловік відповідача у 2017 році [PERSON] та члени його сім`ї. Однак, приватизація даної квартири була здійснена колишнім чоловіком відповідача у свою власність та у власність молодшої дочки [PERSON] у 2017 році. Відтак, відповідачі не є співвласниками вказаної квартири, а тому у їхній власності, володінні чи користуванні немає жодного іншого житла. Аналогічні пояснення у судовому засідання надала відповідач [PERSON] у якості свідка по справі. Заслухавши пояснення відповідача, представників сторін, свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити з огляду на таке. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 11 серпня 2016 року позивач [PERSON] придбала у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 71 кв. м., житловою площею 40,80 кв. м., що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. під реєстровим № 7481. 20 лютого 2017 року позивачем на ім`я відповідача [PERSON] нотаріально посвідчено довіреність, якою позивач уповноважила відповідача на управління, користування, розпорядження квартирою за адресою: [ADDRESS] , без права відчуження. Станом на момент звернення до суду строк дії довіреності закінчився. Станом на день розгляду справи у вказаній квартирі фактично проживають та зареєстровані з 10.04.2018 відповідач [PERSON] , яка є сестрою позивача, та з 12.04.2018 відповідач [PERSON] , яка є племінницею позивача та донькою відповідача [PERSON] , що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва № 84045101 від 06.09.2022. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Частиною 1 ст. 182 ЦК України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до преамбули Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», цей Закон регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На виконання вимог вищевказаної процесуальної норми відповідачами не доведено суду належними та допустимими доказами ті обставини, що сплачені ними грошові кошти на ремонт квартири були обумовлені з позивачем, як власником вказаного нерухомого майна. Будь-які договори, що могли бути укладені між позивачем та відповідачами задля придбання нерухомого майна і, відповідно, слугувати доказом їхніх тверджень, що квартира у майбутньому повинна була перейти у власність останніх, у матеріалах справи відсутні. Положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Окрім того, стосовно посилань відповідачів на ті обставини, що у випадку їхнього виселення вони втратять право користування єдиним житлом, суд звертає увагу на наступне. 14 листопада 2017 року Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація надала розпорядження № 671, яким надала гр. [PERSON] з сім`єю у складі 4-х осіб (на той час його дружина - відповідач [PERSON] , донька - відповідач [PERSON] та донька [PERSON] ) окрему трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідно до листа Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації № 101-841/02 від 30.01.2023 вбачається, що 21.06.2018 до ЦНАПу [PERSON] та відповідачем [PERSON] , як матір`ю неповнолітньої [PERSON] , була подана заява про передачу в приватну спільну часткову власність квартири [ADDRESS] . На підставі чого 27.06.2018 видано свідоцтво про право власності в рівних долях на вказане житло на ім`я [PERSON] та [PERSON] , законним представником якої є відповідач [PERSON] , що не позбавляє останню права користування вказаним житлом. Суд акцентує увагу, що розпорядженням № 671 від 14.11.2017 видано у користування квартиру [ADDRESS] саме на 4-х осіб, у тому числі відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Натомість, при подачі заяви про передачу у приватну спільну часткову власність згаданої квартири, відповідачем [PERSON] добровільно обрано порядок реєстрації права власності на 1/2 частину квартири виключно на доньку [PERSON] . Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Беручи до уваги ті обставини, що позивач є одноособовим власником квартири, у якій зареєстровані відповідачі, що беззаперечно здійснює перешкоди власнику у повноцінному користуванні своїм майном, беручи до уваги ті обставини, що відповідачі не є співвласниками спірної квартири, суд вирішує задовольнити позовні вимоги та виселити відповідачів з квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 133, 137, 141 ЦПК України суд уважає правильним стягнути в рівних частинах з відповідачів на користь позивача понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 984,80 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 500,00 грн, що підтверджується відповідними квитанціями про їх оплату.

Outcome: approved