Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

У листопаді 2022 року позивач звернувся до Подільського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Турчин Андрій Анатолійович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамова Вікторія Миколаївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шемлій Тетяна Валентинівна, [PERSON] , про визнання довіреності та договору позики недійсним. В обґрунтування позову позивачка вказала, що невідомі особи, шляхом використання підроблених документів, нотаріально посвідчили договір позики про отримання від її імені в позику в особі [PERSON] за довіреністю від 22 квітня 2021 року грошових коштів в розмірі 4 млн. 800 тисяч гривень, внаслідок чого створили боргові зобов`язання на вказану суму по договору, який вона не укладала та не уповноважували нікого укладати. 06 листопада 2021 року, нею було отримано від приватного виконавця виконавчого округу Турчина А.А. постанову про арешт майна боржника від 01 листопада 2021 року, постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 01 листопада 2021 року, постанову про відкриття виконавчого провадження від 01 листопада 2021 року, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 01 листопада 2021 року, відповідно до яких вбачається, що приватним виконавцем відкрито виконавче провадження [NUMBER] на підставі виконавчого напису №379 від 28 вересня 2021 року виданого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамовою В.М. про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 4 700 000,00 гривень. Враховуючи, що нею не видавалась довіреність [PERSON] , вважає, що довіреність а також договір позики підлягають визнанню недійсними, а виконавчий напис №379 від 28 вересня 2021 року, який виданий приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамовою В.М. про стягнення заборгованості за договором позики є таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Турчин Андрій Анатолійович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамова Вікторія Миколаївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шемлій Тетяна Валентинівна, [PERSON] , про визнання довіреності та договору позики недійсним залишено без руху. 06 грудня 2021 року провадження у вищевказаній цивільній справі відкрито та розгляд справи призначено за загального позовного провадження. 07 грудня 2021 року ухвалою Подільського районного суду м.Києва забезпечено позов, шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні. Відповідач [PERSON] в установлений судом строк не подав відзив на позовну заяву. Відповідно до ч. 8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шемлій Тетяна Валентинівна подала відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказала, що 22.04.2021 року нею, як приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу була проведена нотаріальна дія з посвідчення довіреності Кучміної Анюти Михайлівни, яка уповноважила на вчинення юридично-правових правочинів [PERSON] . Громадянка [PERSON] , була встановлена відповідно до наданого нею документу, що посвідчує особу - паспорт громадянина України. Також, дієздатність громадянки [PERSON] , була перевірена, як нотаріусом на підставі наданих документів (оригінал паспорта), що підтверджують її вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності [PERSON] усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків. Твердження позивача про невстановленість особи [PERSON] , її правоздатності та дієздатності, яка звернулась 22.04.2021 року не відповідає дійсності. Сумнівів у справжності паспорту, наданого [PERSON] не виникало. Підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії - посвідчення довіреності, на момент звернення [PERSON] не існувало. Вважаючи на відсутність встановленого факту підробки паспорту [PERSON] , який був наданий під час встановлення особи [PERSON] перед вчиненням нотаріальної освідчення довіреності - позовні вимоги, щодо визнання недійсною довіреності, яка видана [PERSON] на ім`я [PERSON] , не підлягають задоволенню. Відповідач [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги, щодо предмету спору [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, неявка не є перешкодою для розгляду справи та винесенні у справі судового рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову частково з таких підстав. 22 квітня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шемлій Т.В. була проведена нотаріальна дія з посвідчення довіреності Кучміної Анюти Михайлівни, яка уповноважила на вчинення юридично-правових правочинів [PERSON] , яка за реєстрована в реєстрі за №661. 24 вересня 2021 року [PERSON] уклав з [PERSON] , від імені якої на підставі довіреності, посвідченої 22 квітня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шемлій Т.В. за реєстровим №661 діє [PERSON] договір позики в розмірі 4 800 000 гривень. 28 вересня 2021 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамова В.Д. вчинений виконавчий напис №379, за яким вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 4 800 000 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» визначено, що для одержання виконавчого напису за кредитним договором, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Відповідно до п.п. 1.1, 3.1, 3.2 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо а) подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; б) за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. № 1172. Таким чином, в обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання, а також встановлення моменту виникнення права вимоги. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог заставодержателя. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен був відмовити в здійсненні виконавчого напису. Як роз`яснено у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 31.01.1992 року «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», при вирішенні справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, судам слід мати на увазі, що відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами, і що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у випадках, коли законом встановлено інший строк давності - не минув цей строк. Вказані обставини не дають суду підстав вважати вказаний у виконавчому написі розрахунок заборгованості безспірним, а виконавчий напис таким, що вчинений відповідного до чинного законодавства України. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідачем не надано суду належних, допустимих і достовірних доказів, які б переконливо доводили наявність підстав для вчинення виконавчого напису та стягнення суми заборгованості з позивача. За таких обставини, суд встановив, що під час вчинення спірного виконавчого напису приватним нотаріусом не було дотримано вимоги чинного законодавства щодо процедури його винесення та перевірки безспірності вимог відповідача, а отже, вимоги позивача щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є обґрунтованими. Щодо вимоги позивача про визнання недійсним довіреності, яка посвідчена 22 квітня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шемлій Т.В. за реєстровим №661, а також договору позики грошових коштів від 24 вересня 2021 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] суд зазначає наступне. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач просить визнати довіреність а також договір позики недійсними, оскільки довіреність не підписувалась нею, волевиявлення на її підписання не було. Нормами Розділу IV Цивільного кодексу України регулюються питання пов`язані з правочинами та представництвом. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Статтею 239 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Згідно із ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як Істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Позивач вважає недійсними оспорювані договори, оскільки вони не укладались та не підписувались. Статтею 81 ЦПК України встановлено обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на викладене, позивач мав довести ті обставини, за якими законодавець передбачає визнання кредитного договору недійсним, а як наслідок і договору застави. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, що передбачає ст. 94 ЦПК України. Стаття 100 ЦПК України передбачає, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, що передбачено ч. 1 ст. 77 ЦПК України. Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Чинним законодавством визначено процесуальні обов`язки сторін, які останні повинні сумлінно дотримуватися. Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати спірні договори недійсними. Доказів того, що підпис [PERSON] який міститься у довіреності від 22 квітня 2021 року, не належить останній суду надано не було. Клопотань, щодо призначення судової почеркознавчої експертизи стороною не заявлялося. Договір позики укладений сторонами на підставі положень про представництво з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину, а належних і допустимих доказі протилежного позивачем не надано. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до статей 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач, у силу вимог ст. 13 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати недійсними довіреності та договору позики, з підстав того, що вона не підписувала довіреність, а ні позивачем, а тому і відсутні похідні підстави, передбачені ст.ст. 203, 215 ЦК України для визнання недійсним договору позики.

Outcome: partial