Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», [PERSON] , державного реєстратора Виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, про визнання незаконною державної реєстрації права власності та скасування запису про державну реєстрацію права власності. В обґрунтування позовних вимог, [PERSON] вказує на те, що 22.02.2019 державним реєстратором Виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ільющенковим Сергієм Олександровичем було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «Кредитні ініціативи». У квітні 2019 року на вхідних дверях помешкання нею було виявлено наліпку з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна із зазначенням права власності на квартиру за ТОВ «Кредитні ініціативи». 05.04.2019 нею зроблено запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та отримано Витяг від 05.04.2019№162505896 , згідно з яким право власності зареєстровано за ТОВ «Кредитні ініціативи» на підставі рішення державного реєстратора Ільющенкова Сергія Олександровича, індексний номер: 45664382 від 22.02.2019 на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 45,82 кв.м., житловою площею 31,0 кв.м. Підставою виникнення права власності зазначено: іпотечний договір №0701/0307/71- 140-Z-1, серія та номер: 309, виданий 15.03.2007, а підставою виникнення іпотеки: договір про передачу прав за іпотечним договором, серія та номер 2187, виданий 28.11.2012. Відповідно до договору купівлі-продажу № 305 від 15.03.2007 p., який завірено приватним нотаріусом Петрушенко Т.І., квартиру [ADDRESS] , загальною площею 45,82 кв.м., житловою площею 31,0 кв.м. було придбано [PERSON] , 1978 р.н., придбав у своєї матері, [PERSON] . На підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу квартиру було придбано у власність її колишнім чоловіком [PERSON] за її згодою на її придбання по ціні та на умовах визначених цим договором. Пункт 2 договору купівлі-продажу №305 від 15.03.2007 підтверджує факт придбання житла за особисті кошти подружжя. На момент придбання зазначеної квартири, вона та [PERSON] перебували у законному шлюбі відповідно до свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER] та зі своєю малолітньою дочкою, [PERSON] , 2006 р.н., свідоцтво про народження, серія [NUMBER] , мешкали у даному житлі. Квартира була куплена за спільні кошти подружжя, про що зазначено в договорі купівлі-продажу №305 від 15.03.2007, та відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю, оскільки набута під час шлюбу. Фактично на момент покупки квартири родина вже довгий час користувалась зазначеним житлом: вона з чоловіком проживали разом в цій квартирі з дня одруження 10.09.2005, а дочка з дня народження - [INFO] . Згідно ст. 175 СК України Право спільної сумісної власності батьків і дітей:майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності; діти мають право на виділ у натурі майна, що є у спільній сумісній власності батьків і дітей. 28.02.2011 шлюб між нею та [PERSON] розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у справі № 2-304/11 від 28 лютого 2011р., суд питання розподілу майна не розглядав, а лише вирішив питання стосовно розірвання шлюбу та аліментів. Після розірвання шлюбу вона з малолітньою дочкою залишилась проживати в квартирі по вказаному адресу, де мешкає і на теперішній час. Вона особисто жодних іпотечних договорів ніколи не укладала, не була підписантом чи поручителем. З умовами кредитного та іпотечного договорів не була ознайомлена. Повідомлень з вимогами, направлених в порядку статті 35 Закону України «Про іпотеку», від ТОВ «Кредитні ініціативи» раніше не отримувала. Вважає, що державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Кредитні ініціативи» без наявності законних підстав та необхідних документів для державної реєстрації, чим порушено вимоги законодавства у сфері державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, зокрема статей 10, 18, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, який регламнтує, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) \~ \~ \~ \~ документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Отже, підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором, тоді як від ТОВ «Кредитні ініціативи» не надходило письмових вимог про усунення порушень за кредитними зобов`язаннями. 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може, бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»). Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. Зазначена квартира, яка використовується нею як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання умов договору про іпотечний кредит, укладеного в іноземній валюті. Згідно зі ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» «Захист прав та інтересів дітей під час вчинення правочинів щодо житлових приміщень»: 1. Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. 2. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. 3. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав та інтересів дітей. 4. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Відповідно до ст. 224. ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. Крім того, при прийнятті рішення державним реєстратором не було враховано, що на момент реєстрації [PERSON] фактично був боржником з аліментів з 2011 року, що суперечить п. 12 ст.24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» «Відмова в державній реєстрації прав» коли заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці. Враховуючи вищезазначене, у державного реєстратора виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ільющенкова Є. О. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТОВ «Кредитні ініціативи». Посилаючись на вищенаведені обставини, [PERSON] просить суд визнати незаконною державну реєстрацію права власності, вчинену державним реєстратором Виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ільющенковим Сергієм Олександровичем на нерухоме майно -квартиру адресою: [ADDRESS] . за ТОВ «Кредитні ініціативи»; скасувати запис про право власності від 22.02.2019 №45664382. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2022 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Справу призначено у підготовче судове засідання на 21.09.2022року на 10 год. 00 хв. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2022 року витребувано у державного реєстратора Виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ільющенкова Сергія Олександровича належним чином завірені копії документів з реєстраційної справи стосовно державної реєстрації права власності за ТОВ «Кредитні ініціативи» на вартиру адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2023 року справу призначено до судового розгляду на 12.04.2023 року на 11 год. 00 хв. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала наполягала на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача ТОВ «Кредитні ініціативи» був повідомлений про час та місце судового засідання належним чином, до суду не з`явився, про причину неявки суд не повідомив. Надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому вважав позов [PERSON] необґрунтованим. Відповідач державний реєстратор Виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ільющенков С.О. в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або розгляду справи за його відсутності не надав, правом на подання відзиву на позовну не скористався. Про дату, час та місце судового засідання відповідач був повідомлений у встановленому законом порядку, шляхом надсилання судових повісток на останню відому адресу місця його реєстрації, повідомленням через офіційний веб-портал судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/fair/sud0808., а також, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Судові повістки повернулись з відмітками пошти на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення : «адресат відмовився», «адресат відсутній за вказаною адресою», в зв`язку з чим, на підставі ч. 3\~ст. 223 ЦПК України,\~справу розглянуто у його відсутність, на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Фактичні обставини справи підтверджуються письмовими доказами вивченими та оголошеними в судовому засіданні: Витягом №162505896 від 05.04.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з яким за ТОВ «Кредитні ініціативи» на підставі рішення державного реєстратора Ільющенкова Сергія Олександровича, індексний номер: 45664382 від 22.02.2019 зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 45,82 кв.м., житловою площею 31,0 кв.м. Підставою виникнення права власності зазначено: іпотечний договір №0701/0307/71- 140-Z-1, серія та номер: 309, виданий 15.03.2007; підстава виникнення іпотеки: договір про передачу прав за іпотечним договором, серія та номер 2187, виданий 28.11.2012 р. Копією договору купівлі-продажу квартири від 15 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Петрушенко Т.І., згідно з яким [PERSON] продала, а [PERSON] купив та зобов`язується прийняти у власність належну продавцю на праві власності квартиру [ADDRESS] , загальною площею 45,82 кв.м., житловою площею31,0 кв.м. Копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , укладений між [PERSON] та [PERSON] . Копією свідоцтва серії [NUMBER] про народження [PERSON] [INFO] . Копію рішення суду від 28.02.2011р. у справі за №2-304/11 про розірвання шлюбу. Копією кредитного договору № 0701/0307/71-140 від 15.03.2007 року, укладеного між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] , відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 26 820,00 Євро. Копією іпотечного договору № 0701/0307/71-140 від 15.03.2007 року, згідно з яким [PERSON] в іпотеку було надано нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Повідомленням ТОВ «Кредитні ініціативи» від 17.10.2018 р. на адресу [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова КЦС ВС від 17.12.2019 по справі №641/1793/17). Суд зауважує, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Жовтневим районним судом 26 червня 2020 року розглянуто цивільну справу (№ 331/2291/19; провадження № 2/331/125/2020) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до [PERSON] , який дії у власних інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про виселення та зняття з реєстраційного обліку та ухвалено рішення яким в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», відмовлено. Згідно з Постановою Запорізького апеляційного суду (№331/2291/19; провадження № 22-ц/807/2535/20), апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» залишена без задоволення; Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2020 року у цій справі залишено без змін. Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що за договором купівлі-продажу квартири від 15 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Петрушенко Т.І., [PERSON] продала, а [PERSON] купив та зобов`язується прийняти у власність належну продавцю на праві власності квартиру [ADDRESS] , загальною площею 45,82 кв.м., житловою площею31,0 кв.м. (т.1, а.с.122-123). Пунктом 2 зазначеного договору купівлі-продажу визначено, що продаж квартири сторони оцінюють за 210 150 гривень, які Продавець отримав від Покупця до підписання цього договору. За умовами пункту 1.1 Кредитного договору Позичальник [PERSON] отримав кредитні кошти в сумі 26 820,00 Євро, що за курсом НБУ станом на 15 березня 2007 року становило 179 138,46 грн. ( 667,9134 грн. х 26 820,00 Євро = 179 138,46 грн.). Кредит надається Банком в готівковій формі через касу банку або безготівковій формі на підставі заяви Позичальника з метою внесення коштів на користь [PERSON] в оплату за договором купівлі-продажу, зазначеним у п.1.4. цього договору (пункт 1.2 Кредитного договору). Пунктом 1.4 Кредитного договору визначено, що кредитні кошти призначені для здійснення Позичальником розрахунків по Договору купівлі-продажу між Позичальником та [PERSON] (далі - Договір купівлі-продажу) з метою придбання квартири [ADDRESS] (далі - Об`єкт нерухомості). Крім того, пунктом 1.1 Кредитного договору передбачено надання кредиту в сумі 26 820,00 Євро за умови підтвердження здійснення позичальником оплати не менше ніж 15,197% вартості Об`єкта нерухомості відповідно до укладеного позичальником договору купівлі-продажу, зазначеного в п.1.4 цього договору. Матеріали справи не містять та позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідно до пункту 1.2 Кредитного договору Банк надав Позичальнику через касу банку або безготівковій формі (на підставі заяви Позичальника) кредитні кошти в сумі 210 150 гривень та позичальник не виконав умови пункту 1.1 цього договору щодо здійснення оплати не менше ніж 15,197% вартості Об`єкта нерухомості - квартири [ADDRESS] . Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірна квартира, вартість якої за договором купівлі-продажу становить 210 150 гривень придбана не лише за кредитні кошти, які відповідач [PERSON] отримав на підставі Кредитного договору (179 138,46 грн.), а тому це не унеможливлює виселення відповідачів з предмета іпотеки без надання іншого житлового приміщення. Вказаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц. Аналізуючи зміст вищенаведених судових рішень, які набрали законної сили, суд дійшов висновку про те, що вони є преюдиційними до предмету даного провадження, оскільки встановлені в них правовідносини безпосередньо стосуються житлових прав [PERSON] , а саме: прав володільця та користувача квартири [ADDRESS] . Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»). За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. У відзиві на позов, відповідач зазначив, що позивачка надавала згоду [PERSON] на укладення договору іпотеки, однак вищезазначене не робить останню ні як Іпотекодавцем, ні співласником нерухомого майна, що перебуває в іпотеці. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, єдиний власником нерухомого майна та Іпотекодавцем є [PERSON] . Відтак, на переконання відповідача, Банк не знав, та не міг знати про можливу наявність майнових прав інших осіб на предмет іпотеки, окрім того такі майнові права, як вбачається з матеріалів справи у інших осіб взагалі відсутні. Таке твердження відповідача спростовується пунктом 4.2 іпотечного договору № 0701/0307/71-140, в якому зазначено, що дружина Іпотекодавця [PERSON] надала згоду на передачу в іпотеку вищезазначеної квартири (предмету іпотеки), яка є спільною сумісною власністю з Іпотекодавцем, на умовах визначених цим договором, що підтверджується заявою, підпис на якій посвідчено нотаріально цим же нотаріусом 15.03.2007 р. за реєстровим № 304. Ця заява зберігається у справах приватного нотаріуса. Після внесення Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, відповідно до пункту 61 Порядку № 1127, який набрав чинності на момент прийняття оскаржуваного рішення державним реєстратором, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Судом відповідно до ухвали від 23 листопада 2022 року витребувано у державного реєстратора Виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ільющенкова С.О. належним чином завірені копії документів з реєстраційної справи стосовно державної реєстрації права власності за ТОВ «Кредитні ініціативи» на вартиру адресою: [ADDRESS] . Вказана ухвала суду не виконана, докази на підтвердження дотримання відповідачем [PERSON] ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень суду не надані. Як вбачається з матеріалів справи, підписанням Договору іпотеки № 0701/0307/71-140 від 15.03.2007 року сторонами у було досягнуто згоди щодо позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки (п.12.3 Договору). Відповідно до Договору, предмет іпотеки оцінюється у 210149 грн.,29 коп. Предмет іпотеки набувається у власність Іпотекодержателя за ціною, що буде визначена на підставі висновку незалежного експерта суб`єкта оціночної діяльності. Частиною третьою статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Отже, в матеріалах справи відсутні відомості про інформацію про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися як з власником майна, так із співвласником позивачкою по справі. Крім того, як встановлено судом, оцінка майна предмету іпотеки на момент переходу права власності не проводилась, а спірна квартира, вартість якої за договором купівлі-продажу становить 210 150 гривень придбана не лише за кредитні кошти, які [PERSON] отримав на підставі Кредитного договору Разом з тим 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»). Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20). У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що позивачка [PERSON] не є ні іпотекодержателем, ні боржником, відповідно ЗУ «Про мораторій» розповсюджується на правовідносини між кредитором та іпотекодержателем/боржником, та відповідно не може бути застосований в даних правовідносинах. Як було встановлено судом, [PERSON] є співвласником спірної квартири, а тому, державний реєстратор Виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ільющенков С.О. зареєструвавши право власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «Кредитні ініціативи», позбавив позивачку прав співвласника на спірний об`єкт нерухомості, хоча в нього були наявні законні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТОВ «Кредитні ініціативи». Згідно з п. 12 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», коли заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці, вказана обставина є підставою для відмови в державній реєстрації прав. Так, відповідно до довідки від 09.01.2019 р. Головного державного виконавця Шевченківського ВДВС, борг Митрофанова Є.В. зі сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] [INFO] за період з серпня 2010 р. по грудень 2019 р. становить 120707,69 грн., що є самостійною та безумовною підставою для відмови в державній реєстрації прав. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном та право на повагу до житла, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, може розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, статті 8 Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами особи, яка заявила про захист права, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що реєстрація державним реєстратором Ільющенковим С.О. права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кредитні ініціативи», була проведена всупереч вимогам договору про іпотеку та вимогам чинного законодавства, зокрема статей 35, 37 Закону України «Про іпотеку», ст.24 Закону України Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». На думку відповідача ТОВ «Кредитні ініціативи», позивачкою пропущено строк позовної давності, оскільки про реєстрацію права власності за ТОВ «Кредитні ініціативи», вона дізналась у квітні 2019 року, а з позовом до суду звернулась в липні 2022 року, тобто з пропуском трьохрічного строку для захисту порушеного права. У відповідності до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки, про що зазначено в ст. 257 ЦК України. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 Цивільного кодексу України. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Згідно положень ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня. коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналогічний правовий висновок викладений в Постанові Верховного Суду України по справі № 6-75цс15 від 03.02.2016 p.: «Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа могла довідатися про вчинення цього правочину». Так, в Постанові Верховного Суду України по справі №6-17цс17: «Порівняльний» аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не Звернувся за його захистом до суду, недостатньо». Обізнаність особи про стан своїх суб`єктивних прав та обов`язків презумується. [PERSON] у позовній заяві зазначає, що у квітні 2019 року на вхідних дверях спірної квартири нею було виявлено наліпку з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна із зазначенням права власності на квартиру за ТОВ «Кредитні ініціативи». Витяг № 162505896, згідно з яким за ТОВ «Кредитні ініціативи» зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі рішення від 22.02.2019 державного реєстратора Ільющенкова С.О., датовано 05.04.2019 року. Отримавши вказаний витяг в квітні 2019 р., [PERSON] , згідно зі штампом вхідної кореспонденції (вх.№3700) звернулась 10.02.2022 р. з позовною заявою до Жовтневого районного суду, тобто в межах трьохрічного строку, встановленого Законом. На підставі викладеного,

Outcome: approved