Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Костопільського районного суду Рівненської області з цивільним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за борговою розпискою. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 21 липня 2021 року позивач надав в борг [PERSON] 119129,36 грн, про що було складено письмову розписку. Відповідно до розписки, відповідач зобов`язався повернути вказані кошти [PERSON] до 21 липня 2022 року. станом на день подання позовної заяви відповідач не повернув позивачу борг. 30 липня 2022 року позивач звернувся за правовою допомогою до Адвокатського об`єднання «Захист», адвокатом якого було підготовлено та правлено відповідачу претензію з вимогою повернути грошові кошти. На вказану претензію відповідач надав відповідь, у які відмовився надавати інформацію стосовно наявної заборгованості. Також вказує, що письмовою розпискою було перебачено обов`язок [PERSON] повернути кошти до 21 липня 2022 року, а у разі прострочення більше ніж на 14 діб, то останній зобов`язався повернути вказану суму з відсотками у розмірі 10% річних від суми позики за кожен додатковий тиждень прострочення. Станом на день подачі позову відповідач не повернув позивачу коштів. На підставі викладеного просить стягнути з [PERSON] заборгованість за письмовою розпискою у загальному розмірі 272294,96 грн, що складається із: 119129,36 грн основної суми боргу, 153165,60 грн 10% річних за кожен тиждень прострочки та витрати на правничу допомогу в сумі 10800 грн. Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 05.12.2022 відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження, про що повідомлено сторони. Відповідачем подано відзив на позов, у якому останній вказав, що нараховані позивачем штрафні санкції в розмірі 153165,60 грн на підставі розписки від 21 липня 2021 року підлягають списанню відповідно до законодавства, що регулює відповідальність позичальника під час дії воєнного стану. Також вказує, що нарахування відсотків всупереч умовам розписки, нараховано позивачем за кожен день прострочення, а не за кожен додатковий тиждень прострочення і їх розмір мав би становити 2937,44 грн і що за своєю природою нараховані за розпискою відсотки є пенею, однак в силу вимог положення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, така неустойка, нарахована в період дії воєнного стану в Україні, не підлягає стягненню з відповідача. Щодо основної суми боргу зазначає, що останній вважає за можливе укласти мирову угоду щодо розстрочення суми боргу, враховуючи війну та складні фінансові умови, оскільки заробітна плата позивача складає 10000 грн і на його утриманні перебуває одна дитина та вагітна дружина. Просить розстрочити виконання рішення в частині стягнення основного боргу, розподіливши його виконання на 24 рівних щомісячних платежі, відмовити в задоволенні вимог [PERSON] про стягнення 10% річних за кожен тиждень прострочення в розмірі 153165,60 грн, здійснити розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Гаврилюк Людмила Валеріївна, позовні вимоги підтримала з підстав неведених у позовній заяві, просила позов задоволити, а також стягнути витрати на правничу допомогу відповідно до поданих стороною позивача доказів. Представник відповідача - адвокат Перепечай Катерина Віталіївна, пояснила, що відповідач не заперечує обставини щодо позики коштів, але заперечує факт наявності боргу, оскільки його наявність може бути підтверджена у даному випадку оригіналом розписки, якої позивач не надав, а матеріали справи місять лише її копію. Також пояснила, що не підлягають стягненню нараховані позивачем відсотки на підставі розписки, оскільки вони мають бути списані відповідно до діючого законодавства під час воєнного стану. Заперечила проти задоволення позову, оскільки доказів наявності заборгованості стороною позивача не надано. Суд, заслухавши представника позивача та представника відповідача, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановив наступне. 21 липня 2021 року, у м.Київ, [PERSON] написав письмову розписку, відповідно до якої останній в момент написання розписки отримав у позику від [PERSON] , як від позикодавця, 119129,36 грн готівкою, які зобов`язався повернути в повному обсязі позикодавцю в строк до 21 липня 2022 року, а у випадку прострочення більше ніж на 14 діб зобов`язався повернути вказану суму з відсотками 10% річних від суми позики за кожен додатковий тиждень прострочки. Із вказаної розписки вбачається, що остання написана власноручно [PERSON] , а також підписана позикодавцем [PERSON] 08 вересня 2022 року представником [PERSON] , адвокатом Цієр Раїсою Миколаївною, складено на правлено [PERSON] письмову претензію, у якій вимагалось повернути грошові кошти [PERSON] відповідно до умов боргової розписки у розмірі 119129,36 грн суми боргу та 10% річних за кожен тиждень прострочки, що станом на 08.09.2022 становило 59564,70 грн. 26 вересня 2022 року [PERSON] надав відповідь на претензію [PERSON] від 08.09.2022, у якій вказав, що у зв`язку із відсутністю належних доказів на підтвердження повноважень адвоката Цієр Р.М., передбачених ч.1 ст.26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», направлена претензія не може бути розглянута по суті. Розгляд направленої претензії по суті зумовлює вказання інформації, що стосується майнового стану фізичної особи [PERSON] . За відсутності відповідних положень про надання права на збір конфіденційних даних щодо клієнта, представляючи його інтереси перед фізичними особами, в Договорі про надання адвокатських послуг №23/1 від 30.08.2022 року, відсутні підстави для розгляду вказаної претензії по суті. Одночасно у відповіді на претензію повідомлено, 21.07.2022 [PERSON] грошових коштів в сумі 119129,36 грн в м.Київ від [PERSON] не отримував. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, частина 1 статті 530 вказаного Кодексу визначає, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так судом встановлено, що між сторонами 21 липня 2021 року виникли зобов`язальні правовідносини, за змістом яких відповідач отримав в позику від позивача кошти в сумі 119129,36 грн та зобов`язався у строк до 21 липня 2022 повернути позивачу вказану суму коштів. Вказану суму коштів відповідач позивачу не повернув, чим порушив умови виниклого між сторонами зобов`язання. Доказів протилежного суду не надано. При цьому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що позивач не надав доказів наявності боргу, оскільки в судовому засіданні представник не заперечував того, що між сторонами існували вказані зобов`язальні правовідносини, а у своєму відзиві на позов останній просить розстрочити виконання рішення в частині стягнення основного боргу, розподіливши його виконання на 24 рівних щомісячних платежі, чим фактично визнав наявність боргу перед позивачем. Відтак, суд дійшов переконливого висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] основної суми позики у розмірі 119129,36 грн підлягає до задоволення. Щодо позовної вимоги про стягнення нарахованих 10% річних за кожен тиждень прострочення у розмірі 153165,60 грн, то суд враховує, що відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Судом встановлено, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору позики від 21 липня 2021 року, [PERSON] зобов`язався повернути позичені кошти у повному обсязі позикодавцю в строк до 21 липня 2022 року, а у випадку прострочення більше ніж на 14 діб зобов`язався повернути вказану суму позики з відсотками у розмірі 10% річних від суми позики за кожен додатковий тиждень прострочки, які за своєю правовою природою є санкціями за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором позики. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] не повернув своєчасно позику позивачу [PERSON] , а відтак останній здійснив нарахування відсотків на умовах, що передбачені договором позики в сумі 153165,60 грн. При цьому суд враховує, що сторона відповідача не заперечувала права позивача нараховувати передбачені договором позики відсотки та обов`язку відповідача їх сплатити, а лише заперечила їх розмір та можливість їх стягнення під час дії воєнного стану. Суд враховує, що оскільки розмір та порядок нарахування процентів передбачені укладеним між сторонами договором позики від 21 липня 2021 року, то право на їх нарахування та стягнення в силу вимог ч.1 ст.1048 ЦК України беззаперечно належить позивачу [PERSON] . Разом з тим суд враховує, що Законом України №2102-IX від 24 лютого 2022 затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», яким введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. 22 травня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №2263-ІХ, за яким воєнний стан в Україні продовжено з 05 год 30 хв 25 травня 2022 року строком на 90 діб - до 23 серпня 2022 року. Законом України №2500 затверджено Указ Президента «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12 серпня 2022 №573/2022, яким воєнний стан в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб - до 21 листопада 2022 року, Законом України від 16 листопада 2022 №2738-ІХ затверджено Указ Президента України від 07 листопада 2022 року №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» та продовжено воєнний стан в Україні строком на 90 діб - до 19 лютого 2023 року. Законом України від 07 лютого 2023 року №2915-IX затверджено Указ Президента України від 06 лютого 2023 року №58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб, а Законом України №3057-IX затверджено Указ Президента України від 01 травня 2023 року №254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб. Відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відтак, оскільки на час виникнення спору в Україні діяв та продовжує діяти запроваджений воєнний стан, то в силу положень п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, нараховані позивачем 10% річних в сумі 153165,60 грн не підлягають стягненню, а тому позовна вимога про їх стягнення не підлягає до задоволення. Враховуючи наведене, позов [PERSON] підлягає до задоволення частково. Щодо судових витрат позивача, то суд враховує наступне. Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.ч.2, 3 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача зазначено у позові їх попередній розмір в сумі 10800 грн та надано: копію договору №23/1 про надання адвокатських послуг від 30 серпня 2022 року, який укладений між Адвокатським об`єднанням «Захист» та [PERSON] ; копію Додатку №1 до договору №23/1 від 30.08.2022р. про надання адвокатських послуг; копію Акта від 28.09.2022 виконаних робіт за договором про надання адвокатських послуг №23/1 від 30.08.2022 року; копію ордера надання правничої допомоги від 30.08.2022 р.; копію квитанції про сплату витрат на правничу допомогу в сумі 10800 від 30.08.2022 р. Надані стороною позивача докази на підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для їх стягнення. Проте суд враховує, що участь у судових засіданнях брала адвокат Гаврилюк Людмила Валеріївна на підставі договору №2205/23 від 22 травня 2023 року укладеного саме з вказаним адвокатом і доказів на оплату її послуг якої та обсяг таких послуг стороною позивача не надано, а тому у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у вигляді оплати участі адвоката в судових засіданнях, яка передбачена у Додатку №1 до договору №23/1 від 30.08.2022р, який укладений між Адвокатським об`єднанням «Захист» та [PERSON] . У зв`язку з цим, розподілу підлягають лише підтверджені витрати позивача в сумі 10800 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з позовною заявою позивачем сплачено 2722,95 грн судового збору, що підтверджується квитанцією GOVPAY24 від 21 листопада 2022 року, а тому суд дійшов висновку, що судові витрати позивача по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, оскільки позов задоволено частково, а саме на 44% (119129,36грн*100%?272294,96грн), то суд дійшов переконливого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 5950 грн (2722,95 грн судовий збір + 10800 грн витрати на правничу допомогу)?100*44%=5950 грн). При цьому, враховуючи, що позов задоволено частково, суд дійшов висновку, що також підлягають розподілу судові витрати відповідача на правову допомогу відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України. Так на підтвердження понесених відповідачем витрат на правничу допомогу стороною відповідача зазначено у відзиві їх орієнтовний розмір в сумі 25000 грн, а також надано: ордер від 29.12.2022 р. виписаний на підставі договору про надання правової допомоги від 29.12.2022р.; копію договору про надання правової допомоги від 29.12.2022 р., укладеного між Адвокатським бюро «Миколи Бляшина» та [PERSON] ; копію додатку №1 до договору про надання правової допомоги від 29.12.2022 р.; звіт про розмір витрат на правову допомогу Адвокатським бюро «Миколи Бляшина» [PERSON] у справі №564/2474/22 станом на 29.05.2023 року; копію наказу на відрядження №-01/23-в від 10.01.2023 року про відрядження адвоката Перепечай К.В. 11.01.2023 в м.Костопіль для участі у справі №564/2474/22; копію звіту про використання коштів; виданих на відрядження або під звіт 01/23-в від 12.01.2023; копію наказу на відрядження №-10/23-в від 19.05.2023 року про відрядження адвоката Перепечай К.В. 22.05.2023 в м.Костопіль для участі у справі №564/2474/22; копію звіту про використання коштів; виданих на відрядження або під звіт 10/23-в від 22.05.2023; рахунок від 29.12.2022 №INV-000623 на суму гонорару у розмірі 10970 грн; рахунок від 22.05.2023 №INV-000821 на суму гонорару у розмірі 10968 та витрати на забезпечення надання правової допомоги (поштові витрати, витрати на відрядження) на суму 1137 грн, а в сього на суму 12105 грн; копію платіжної інструкції №@2PL974463 від 29.12.2022 на підтвердження сплати гонорару в сумі 10970 грн. Загальний розмір витрат становить 23030 грн. Надані стороною відповідача докази на підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для їх стягнення. Проте, стороною відповідача включено до загальної суми витрат на правову допомогу витрати на відрядження представника до м.Костопіль 11.01.2023 та 22.05.2023 в сумі 920 грн. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.138 ЦПК України, витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони, що є підставою для відмови у стягненні таких витрат. Враховуючи наведене та часткове задоволення позову на 44%, суд дійшов висновку, що розподілу підлягають витрати на правову допомогу в сумі 12381,60 грн, а саме: 23030 грн загальна сума витрат на правову допомогу - 920 грн витрати на відрядження = 22110 грн.; 22110/100*56%=12381,60 грн. Крім того, суд враховує, що відповідно до ч.9 ст.141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Так судом встановлено, що на стадії досудового врегулювання спору відповідач відмовився розглядати претензію, яку йому надіслав позивач щодо повернення боргу, а у відзиві на позов та у судовому за засіданні сторона відповідача фактично не заперечувала наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин, відповідно до яких відповідач зобов`язався повернути отримані від позивача в позику коштів та погоджувалась на розстрочення боргу і лише заперечувала щодо розміру нарахованих процентів та можливості їх стягнення. Тобто, фактично визнаючи наявність боргу, відповідач відмовився врегулювати спір у досудовому порядку, що і призвело до звернення позивача до суду. Відтак, враховуючи наведене та дії відповідача, який фактично визнаючи наявність боргового зобов`язання відмовився врегулювати спір у позасудовому порядку, суд дійшов висновку про можливість покласти частково на сторону відповідача такі витрати та стягнути з позивача на користь відповідача 6000 грн витрат на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial