Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

Представник Департаменту патрульної поліції звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача матеріальнe шкодe, завдану внаслідок ДТП у розмірі 93 954,51 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 24.01.2021 року о 23 годині 00 хвилин в м.Харкові, поблизу будинку 159 по вул.Клочківська, [PERSON] керувала транспортним засобом Toyota Camry, д.н.з. [NUMBER] та перед зміною напрямку руху не переконалаcь що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, перед розворотом не зайняла відповідне крайнє ліве положення на проїзній частині та скоїла зіткнення зі службовим автомобілем Toyota Prius, д.н.з. [NUMBER] , який рухався з увімкненими синім та червоним проблисковим маячком та спеціальним звуковим сигналом в попутному напрямку. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальних збитків. За фактом ДТП на відповідача було складено протокол про адміністративне правопорушення. В подальшому, 11.11.2021 року до Управління патрульної поліції в Харківській області ДПП надійшов висновок експертного дослідження за результатами товарно-транспортного дослідження з метою встановлення розміру матеріального збитку, згідно якого, матеріальний збиток пошкодженого автомобіля Toyota Prius, д.н.з. [NUMBER] внаслідок ДТП становить 93 954,51 грн. На підставі викладеного, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі та стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у загальному обсязі 93 954,51 грн. Відповідач надала до суду відзив на позовну заяву в якому зазначає, що вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, вказує що постановою суду від 16.04.2021 року провадження у справі про адміністративне правопорушення за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 24.01.2021 року закрите у зв`язку із відсутністю в її діях події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Таким чином вважає, що підстав для стягнення з неї матеріальної шкоди немає, а отже у задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі. Ухвалою суду від 13.12.2022 року позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 09.01.2023 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. Протокольною ухвалою суду від 18.04.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.233 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, представник позивача належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача за наявними матеріалами справи. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши вступне слово відповідача, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що у задоволені позовних вимог слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 січня 2021 року о 23 годині 00 хвилин в м.Харкові по вул.Клочківська, 159 сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Toyota Camry» державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] та службовим автомобілем Департаменту патрульної поліції «Toyota Prius» державний номерний знак [NUMBER] . Автомобілі отримали механічні пошкодження. За вказаним фактом складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №134290 від 24.01.2021 року. Згідно висновку експертного дослідження №ЕД-19/121-21/18223-АВ від 09.09.2021 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу Toyota Prius, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] , станом на 24.01.2021 року становить 93 954,51 грн. Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2021 року провадження в справі про адміністративне правопорушення стосовно [PERSON] закрито на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Згідно відомостей автоматизованої системи документообігу суду КП «Д-3» зазначена постанова набрала законної сили 27.04.2021 року. Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. За змістом частин першої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що позивач звернувся з цим позовом для захисту своїх прав, які, як він вважає, були порушені відповідачем внаслідок вчинення ним дій, що призвели до завдання матеріальних збитків. Загальні положення відшкодування шкоди, визначені Главою 82 ЦК України. Зокрема частинами першою та другою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Ч. 2 ст. 1066 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. У постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № № 281/618/15-ц колегія суддів дійшла висновку, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Верховний Суд зазначає, що зазначена норма передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є правовою підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Аналогічний висновок міститься у постанові Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду цивільних справ за позовом про відшкодування шкоди», де зазначено, що шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України встановлено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Разом з цим, у постанові Верховного суду від 28.10.2019 у справі № 554/1583/16-ц Верховний Суд прийшов висновку про те, що аналіз норми статті 1166 ЦК України з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив. Потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди. Згідно ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. У постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 234/16272/15-ц міститься положення, що суди мають врахувати, що при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається. Верховний Суд вказав, що постанова суду про відсутність в діях водія складу відповідного адміністративного правопорушення звільняє такого водія від відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП. Як було встановлено судом, будь-які рішення (постанови, вироки) стосовно вини відповідача у матеріалах даної цивільної справи відсутні. Відтак, всі докази, надані позивачем на підтвердження факту заподіяння матеріальної шкоди, внаслідок даної події, не доводять вини [PERSON] у вчиненні вищевказаного правопорушення. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди та її розміру; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. На підставі вищезгаданих норм права, не маючи належних доказів вини відповідача у завданні матеріальної шкоди позивачу, суд дійшов висновку, що слід відмовити у задоволенні вимог про відшкодування майнової шкоди, за недоведеністю. Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За приписами ч.1,2 ст. 12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч.3 ст. 12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Верховний Суд в постанові від 17.12.2020 у справі №278/2177/15-ц зазначив, що процесуальний обов`язком суду є належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок. Отже, враховуючи вищевикладене, судом не встановлено, а позивачем не доведено, що ДТП стало результатом винних дій відповідача, а також причинного зв`язку між подією та наслідком, а відтак, у світлі норм ст.1166 ЦК України, у суду відсутні підстави для стягнення матеріальної шкоди із відповідача, в силу того, що її вина у скоєнні ДТП відсутня. За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed