Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, а саме: - договору купівлі-продажу від 12.04.1964, посвідченого заст. ст. нотаріуса Першої Полтавської державної нотаріальної контори Абдулою Тамарою Олександрівною, зареєстрований в реєстрі за № 2-2090, 1/2 частини будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування вимог заявник зазначив, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.1964, посвідченого заст. ст. нотаріуса Першої Полтавської державної нотаріальної контори Абдулою Т.О., зареєстрований в реєстрі за № 2-2090, на праві власності належить 1/2 частина будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . При оформленні вказаного договору заст. ст. нотаріуса Першої Полтавської державної нотаріальної контори Абдулою Т.О. допущені помилки, які перешкоджають йому володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Так, в договорі купівлі - продажу його прізвище вказано, як " [PERSON] ", а по батькові " [PERSON] " та не збігаються із записом прізвища та по батькові у посвідці про народження, паспорті громадянина України та картці фізичної особи - платника податків, де його прізвище зазначено як " [PERSON] ", а по батькові " [PERSON] ". Внаслідок чого, на даний час, виникла невідповідність між документом, що посвідчує його особу та правовстановлюючим документом, який був виданий на його ім`я. Усунути недоліки ці недоліки іншим шляхом неможливо. Ухвалою від 02.05.2023 заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі. Заявник [PERSON] до суду не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні заяви наполягає в повному обсязі, просить її задовольнити. Представник Першої Полтавської державної нотаріальної контори до суду не прибув, від завідувача Першої Полтавської державної нотаріальної контори Кізіми В. надійшла заява про розгляд справи без представника контори, при вирішенні справи покладаються на розсуд суду. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Відповідно до статей 4, 5 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 19 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного чи окремого провадження. Частиною першою статті 293 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини 2 статті 293 Цивільного процесуального кодексу). Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою їх є встановлення юридичного факту або стану. При цьому, в порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право цивільне. Згідно пункту 6 частини 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту: 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно статті 316 Цивільного процесуального кодексу України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 встановлено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно частини 1 статті 319 Цивільного процесуального кодексу України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. У заяві вимагається встановлення факту належності заявнику правовстановлюючого документу, а саме: - договору купівлі-продажу від 12.04.1964, посвідченого заст. ст. нотаріуса Першої Полтавської державної нотаріальної контори Абдулою Тамарою Олександрівною, зареєстрований в реєстрі за № 2-2090, яким підтверджується факт належності йому на праві приватної власності на 1/2 частину будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . З копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 13.05.1998 Ленінським РВПМУ УМВС України в Полтавській області та довідки про присвоєння ідентифікаційного податкового номеру вбачається, що у вказаних документах прізвище, ім`я та по батькові заявника - " [PERSON] " (а. с. 3-6). Згідно договору купівлі-продажу від 12.04.1964, посвідченого заст. ст. нотаріуса Першої Полтавської державної нотаріальної контори Абдулою Тамарою Олександрівною, зареєстрований в реєстрі за № 2-2090, [PERSON] продав, а [PERSON] придбав 1/2 частину будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . (а. с. 9- 10) Право власності на 1/2 частину будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано в Полтавському бюро технічної інвентаризації, внесено запис під № 9 в реєстрову книгу № 9. (а. с. 11) Згідно паспорта заявника серії [NUMBER] , виданого 13.05.1998 Ленінським РВПМУ УМВС України в Полтавській області, [PERSON] зареєстрований таким, що проживає за адресою: [ADDRESS] з 16.08.1971. (а. с. 3-6) Таким чином, написання особистих даних, а саме прізвища та по батькові заявника в Договорі купівлі-продажу від 12.04.1964, посвідченого заст. ст. нотаріуса Першої Полтавської державної нотаріальної контори Абдулою Т.О., зареєстрований в реєстрі за № 2-2090, відрізняється від написання прізвища та по батькові у паспорті громадянина України та довідці про присвоєння ідентифікаційного податкового номеру заявника. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (п.45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Дослідженими під час судового розгляду доказами підтверджується поза розумним сумнівом факт належності вказаного договору купівлі - продажу від 12.04.1964, посвідченого заст. ст. нотаріуса Першої Полтавської державної нотаріальної контори Абдулою Т.О., зареєстрований в реєстрі за № 2-2090, де покупцем зазначено " [PERSON] " - заявнику [PERSON] . Встановлення факту належності вказаного документу заявнику необхідне для подальшого розпорядження своїм нерухомим майном, підтвердити цей факт іншим способом він не має можливості. За таких обставин, заява [PERSON] про встановлення факту належності правовстановлюючих документів є обґрунтованою і підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved