Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

Вимоги позивача обґрунтовані наступним. В одній споруді, за адресою: [ADDRESS] , знаходяться: квартира [ADDRESS] , власником якої є позивач [PERSON] , приміщення магазину « [INFO] » площею 94,5 кв.м. Згадане приміщення магазину 15.03.2012 року відповідач [PERSON] продала відповідачу [PERSON] . Разом з приміщенням магазину [PERSON] продала [PERSON] частину підвального приміщення площею 80,5 кв.м. Позивач просить скасувати договір купівлі-продажу від 15.03.2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , в частині відчуження частини підвального приміщення площею 80,5 кв.м. Підставою для такої вимоги позивач бачить те, що згадана частина підвального приміщення не може належати одному з співвласників споруди, вона належить всім співвласникам. Відповідач [PERSON] відзив не подала. Відповідач [PERSON] заперечив позов тим, що згадана частина підвального приміщення площею 80,5 кв.м. була предметом договору купівлі-продажу від 15.03.2012 року, знаходиться під магазином, відноситься до цього магазину і дуже давно відноситься. Позивач про таке відношення так само давно знав, про що свідчить, зокрема його заява від 05.03.2014 року з засвідченим нотаріусом підписом, у якій він дав йому, відповідачу [PERSON] , згоду на реконструкцію підвального приміщення магазину « [INFO] » і заявив, що матеріальних та інших претензій щодо вказаного будівництва не має і не матиме. Просить застосувати строк позовної давності і відмовити в позові. Третя особа Ковельська міська рада вважає, що не має жодного відношення до договору купівлі-продажу, з приводу якого ведеться спір. В позові слід відмовити. В одній споруді за адресою: [ADDRESS] знаходяться: квартира [ADDRESS] , власником якої є позивач [PERSON] , приміщення магазину « [INFO] » площею 94,5 кв.м. Згадане приміщення магазину 15.03.2012 року відповідач [PERSON] продала відповідачу [PERSON] . Разом з приміщенням магазину [PERSON] продала [PERSON] частину підвального приміщення площею 80,5 кв.м. (договір купівлі-продажу нерухомого майна від 15.03.2012, т.1, а.с.8-9). Щодо згаданої частини підвального приміщення площею 80,5 кв.м., то ще 09.07.1998 року (понад 20 років тому) Представництво Фонду державного майна України в м. Ковелі наказом № 48 визначило спосіб його приватизації як прямий викуп. У цьому ж наказі зазначено, що 27.06.1996 року Малим приватним підприємством «Контакт» приватизовано приміщення магазину по [ADDRESS] , а підвальне приміщення, розташоване під магазином, знаходилось в оренді у підприємства (т.1, а.с.193). 03.09.1998 року Представництво Фонду державного майна України в м. Ковелі уклало з Малим приватним підприємством «Контакт» договір купівлі-продажу частини підвального приміщення площею 80,5 кв.м. по [ADDRESS] . 29.09.1998 року згаданий договір посвідчений нотаріусом, реєстр за № 630 (т.1, а.с.194-195). 02.10.1998 року відбулася передача частини підвального приміщення площею 80,5 кв.м. по [ADDRESS] від продавця Представництва Фонду державного майна України в м. Ковелі до покупця Малого приватного підприємства «Контакт» (т.1, а.с.197). 19.07.1999 року Мале приватне підприємство «Контакт» отримало у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації реєстраційне посвідчення на згадану частини підвального приміщення площею 80,5 кв.м. (т.1, а.с.199). 13.04.2000 року [PERSON] придбала частину підвального приміщення площею 80,5 кв.м. по [ADDRESS] з прилюдних торгів, про що нотаріус видала їй свідоцтво, зареєстроване в реєстрі за № 1430 (т.1, а.с.198). 16.05.2000 року згадане свідоцтво про придбання частини підвального приміщення площею 80,5 кв.м. по [ADDRESS] з прилюдних торгів зареєстроване [PERSON] у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації, про що їй видане реєстраційне посвідчення(т.1, а.с.196). Станом на 16.04.2003 року частина підвального приміщення площею 80,5 кв.м. по [ADDRESS] було зареєстрована в реєстрі прав власності на нерухоме майно (т.1, а.с.200). Поки відбувалися зазначені вище події, позивач [PERSON] навіть не був власником квартири [ADDRESS] , де знаходилося згадана частина підвального приміщення. Він став її власником лише 18.10.2010 року (т.1, а.с.178). На момент отримання позивачем квартири у власність спірна частина підвального приміщення площею 80,5 кв.м. по [ADDRESS] вже 12 років була у приватній власності, зокрема у власності [PERSON] понад 10 років. Суду не надані докази того, що попередній щодо [PERSON] власник квартири порушував питання щодо власності на частину підвального приміщення площею 80,5 кв.м. по [ADDRESS] , вважав її своєю чи спільною. Частина підвального приміщення площею 80,5 кв.м. по [ADDRESS] , на яку зараз претендує позивач, як видно з наведених вище документів, була державною власністю, яка була викуплена у держави Малим приватним підприємством «Контакт» ще у 1998 році. Ця частина знаходилась під приватизованим цим же підприємством приміщенням магазину (т.1, а.с.193). Викладене вище дає підставу для висновку, що попередній щодо [PERSON] власник квартири, як і інші власники приміщень у споруді, сприймали частину підвального приміщення площею 80,5 кв.м. як приналежність магазину, якою вона і була, і не претендували на неї. Позивач [PERSON] , придбаваючи квартиру, отримав разом з нею і комплекс належних до неї правових відносин, в тому числі і тих, які стосуються частини підвального приміщення площею 80,5 кв.м. На момент придбання ним квартири ці відносини склалися так, що попередній власник квартири не претендував на вказану частину підвального приміщення і визнавав її правовий статус таким яким він є. Згаданий правовий статус має бути сталим і не може змінюватися щоразу після появи нового власника. Новий власник зв`язаний позицією старого власника, бачить, що придбаває, і якщо позиція старого власника його не влаштовує, він може відмовитися від придбання. Сказане, набирає ще більшу вагу, коли правові відносини і позиції залишаються незмінними упродовж десятиліть, як у цьому випадку. До того ж, як видно з заяви позивача [PERSON] від 05.03.2014 року (т.1, а.с.54) з нотаріально посвідченим його підписом, він дав згоду відповідачу [PERSON] на реконструкцію першого та другого поверху та підвального приміщення\~магазину « [INFO] » за адресою: [ADDRESS] і зазначив при цьому, що матеріальних та інших претензій щодо вищевказаного будівництва він не має і в подальшому мати не буде. Зазначена заява підтверджує, що позивач [PERSON] принаймні станом на 05.03.2014 року знав і визнавав, що у відповідача [PERSON] є у приватній власності підвальне приміщення магазину « [INFO] » і не мав щодо цього претензій. Через більше ніж шість років, 08.10.2020 року, у позовній заяві, яка зараз розглядається, позивач [PERSON] фактично повністю заперечує право приватної власності [PERSON] на вказане підвальне приміщення. Згідно ст.256, 257, 261, 267 ЦК України: «Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.» Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.» Позовна давність\~за зверненням\~позивача безспірно\~спливла ще 05.03.2017 року (якщо рахувати з часу подання [PERSON] заяви від 05.03.2014 року, про яку йшлося вище), тоді як до суду він звернувся 08.10.2020 року. Цей факт сам по собі є підставою для відмови у позові, однак у цій справі слід наголосити на викладених вище доводах щодо сталості правових відносин. Не можна переглядати усталені десятками років правові відносини через появу нового власника, наприклад, який має іншу позицію ніж попередній. Право власності має бути дійсно непорушним, власник має право розраховувати, що його власність не буде відібрана через причину, яка виникла десятки років тому. Тому, у цій ситуації не має значення для вирішення справи, наприклад, те, чи приходять комунікації позивача через спірну частину підвального приміщення. Якщо і так, то ця обставина не може стати підставою для відібрання у власника його майна через десятки років володіння ним. По-перше, ці ж десятки років ці комунікації не становили для позивача аж таку проблему, щоб порушувати в суді питання про позбавлення власника права власності. По-друге, проблему з комунікаціями можливо вирішити іншими цивільно-правовими засобами, зокрема за допомогою інституту сервітуту. Слід також зважити на те, що частина підвального приміщення площею 80,5 кв.м. відчужувалась не лише за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 15.03.2012, який оспорює позивач (т.1, а.с.8-9), вона відчужувалась також за договором від 03.09.1998 року (т.1, а.с.194-195), продавалась з прилюдних торгів. Позивач не оспорює інші акти, за якими відчужувалась частина підвального приміщення площею 80,5 кв.м., оспорює лише останній акт. Така вимога по суті нічого не змінює для позивача, веде лише до того, що ця частина повертається у власність [PERSON] , яка тоді володітиме нею на підставі свідоцтва про придбання арештованого нерухомого майна з прилюдних торгів (т.1, а.с.198). За такої вимоги виходить так, що позивач набуває майно не для себе, а для [PERSON] . Слід зазначити також, що заявлена позивачем вимога скасувати договір купівлі-продажу в частині відчуження частини підвального приміщення площею 80,5 кв.м. не відповідає визначенню параграфу 2 глави 16 ЦК України, який встановлює правовим наслідком недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону недійсність правочину, а не його скасування. Інші доводи позивача, зокрема ті, які стосуються прийняття в експлуатацію приміщення магазину « [INFO] », самовільного будівництва щодо цього магазину, земельної ділянки, на якій він розміщений, виходять за межі заявленої ним підстави позову. А саме, вимоги позивача ґрунтуються на тій тезі, що спірна частина підвального приміщення не може належати одному з співвласників споруди, вона належить всім співвласникам. Спірна частина підвального приміщення зареєстрована в реєстрі як окремий юридичний об`єкт нерухомості з назвою: «частина підвального приміщення площею 80,5 кв.м., яка знаходиться по [ADDRESS] ». Спори щодо перебудови цієї частини та приміщення магазину « [INFO] » площею 94,5 кв.м., спори щодо земельної ділянки, на якій вони розташовані, спори щодо відповідності вказаної частини і приміщення технічним вимогам мають вирішуватись в інших справах, вони не можуть бути вирішені в рамках заявленої у цій справі підстави позову. В позові слід відмовити.

Outcome: dismissed