Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - відповідач, ТОВ «ЛК «Еталон») про захист прав споживачів, визнання недійсним договору та стягнення коштів. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 12.05.2016 року між ним та ТОВ «ЛК «Еталон» укладено договір фінансового лізингу № 002396, за яким відповідач зобов`язався придбати та передати на умовах договору у користування позивача транспортний засіб, а він зобов`язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі відповідно до умов договору. 22.10.2018 року позивач виконав всі умови договору та отримав транспортний засіб марки Kia Ceed, 2015 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузову: [NUMBER] , номер двигуна: [NUMBER] , вартістю 367 500,00 грн. 22.10.2018 року між [PERSON] та ТОВ «ЛК «Еталон» укладено договір купівлі-продажу предмета лізингу. У період з 22.10.2018 року по 07.12.2018 року я належним чином виконував взяті на себе зобов`язання по договору та сплатив всі необхідні кошти, передбачені договором у тому числі і вартість супутніх (додаткових) послуг, пов`язаних із оформленням договору фінансового лізингу від 12.05.2016 року № 002396 на загальну суму 590 895,00 грн. [PERSON] отримав весь пакет документів, що надавав йому можливість зняти з обліку транспортний засіб та належним чином оформити право власності. Разом із тим, Регіональним сервісним центром МВС було відмовлено на оформлення права власності на вказаний автомобіль, оскільки автомобіль перебуває під арештом відповідно до ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області по справі № 1-кс/161/3245/17; Рівненського міського суду по справі № 569/16544/16-к; Тернопільського міськрайонного суду по справі № 607/8159/18 та постанови приватного виконавця Корольова В.В. від 26.09.2018 року по ВП № 57276637. Посилаючись на те, що укладений між сторонами договір не був нотаріально посвідчений, що вказує на його нікчемність, а також його умови не відповідають чинному законодавству, є несправедливими та порушують її права як споживача, позивач просив визнати цей договір недійсним та стягнути сплачену ним на виконання договору кошти у розмірі 590 895,00 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.07.2021 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до ТОВ «ЛК «Еталон» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору та стягнення коштів та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.11.2021 року вказану цивільну справу прийнято до провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 28.02.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.02.2022 року відкладено підготовче засідання на 01.07.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.07.2022 року відкладено підготовче засідання на 19.08.2022 року. У зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці підготовче засідання, призначене на 19.08.2022 року, знято з розгляду та призначено на 16.11.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.08.2022 року відкладено підготовче засідання на 16.11.2022 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.11.2022 року закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті на 15.03.2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.03.2023 року відкладено підготовче засідання на 30.05.2023 року. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились; про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином; подали до суду заяви про розгляд справи без участі позивача та його представника, у якій зазначили, що проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав; про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Статтею 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на вказане, суд визнав за можливе проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити у справі заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 12.05.2015 року між ТОВ «ЛК «Еталон» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 002396 з додатками, за умовами якого відповідач зобов`язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування позивача автомобіль Kia Ceed, 2015 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузову: [NUMBER] , номер двигуна: [NUMBER] , а останній зобов`язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі відповідно до умов договору. Відповідно пункту 5.1 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, що становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію, авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. У пункті 8.2.1 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов`язані з підготовкою та укладенням цього договору (надалі комісія за організацію), яка визначена у додатку № 1, б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, визначений у додатку №; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, розмір якої визначений у додатку № 1. Згідно з пунктом 8.2.3 договору лізингоодержувач зобов`язаний сплачувати другий лізинговий платіж, що складається з періодичних лізингових платежів, який включає: відшкодування частини вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору. У пункті 4.3.6 договору передбачено, що лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості продавця здійснити продаж або поставку предмета лізингу по причинах, які не залежать від лізингодавця, при цьому повертає сплачені кошти лізингоодержувачу кошти відповідно до цього договору. Однак право лізингоодержувача на розірвання договору в односторонньому порядку не умовами такого договору не передбачено. У пунктах 12.1-12.14 договору встановлена відповідальність лише лізингоодержувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, жоден з цих пунктів не передбачає такої відповідальності лізингодавця перед лізингоодержувачем. Вказані пункти розділу 12 встановлюють жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов`язання, а й за розірвання договору за його ініціативою (пункти 12.12, 12.13). Із наявних у матеріалах справи квитанцій вбачається, що позивачем на рахунок відповідача було перераховано грошові кошти на загальну суму 590 895,00 грн на виконання умов договору від 12.05.2015 року № 002396. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Як визначено у ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15. За вказаних обставин суд вважає, що недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу № 002396 від 12.05.2015 року свідчить про його нікчемність. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. За змістом частини п`ятої цієї норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Як встановлено судом, у договорі фінансового лізингу № 002396 від 12.05.2015 року виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов`язків, передбачених договором та Законом, звужені обов`язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості. Зокрема, у пункті п. 3.5 спірного договору зазначено, що лізингодавець не несе відповідальність за невиконання будь-якого зобов`язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов`язаннями відповідає продавець. Відповідно до п. 8.3 оспорюваного договору, у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов`язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу, що належить до сплати (пункт 8.4 договору). Крім того, у разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу, лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, а сплачені споживачем платежі не повертаються (п. 8.13 договору). Відповідно до частини 1 статті 807 ЦК України і частини 1 статті 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно з частиною першою статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов`язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов`язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Отже, оскільки вибір продавця лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то п. 3.5 договору фінансового лізингу від 12.05.2015 року № 002396 щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та іншого суперечить положенням ст. 808 ЦК України. Таким чином, аналізуючи умови договору фінансового лізингу від 12.05.2015 року № 002396, суд приходить до висновку, що вони є несправедливими в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», адже порушують принцип добросовісності, мають дисбаланс в бік прав лізингодавця (відповідача по справі), завдають збитків позивачу, оскільки внаслідок підвищення ціни предмета лізингу позивач позбавлений права на повернення вже сплачених грошових коштів. Наведене, в свою чергу, є правовою підставою для визнання вказаного договору недійсним. Згідно ч. 1 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором. Разом з тим, відповідно до частини другої наведеної норми закону лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним, у зв`язку з чим, договірні умови можуть містити лише такі лізингові платежі, які передбачені переліком, встановленим законом, сплата яких здійснюється у порядку, встановленому договором. Таким чином, законодавець відніс до договірного регулювання лише порядок сплати лізингових платежів, у той час як їх перелік встановлений законом та розширенню у договірному порядку не допускається. Водночас будь-яких інших платежів на користь лізингодавця, окрім лізингових, законодавством про фінансовий лізинг - не передбачено. Зважаючи на викладене, в оспорюваному договорі передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень, однак таке право у лізингоодержувача умови договору не містять, його укладено із сплатою комісії за організацію договору та закріпленням інших платежів, які не є лізинговими, умовами договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначені умови договору є несправедливими в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». За вказаних обставин суд вбачає наявність правових підстав для визнання договору фінансового лізингу № 12.05.2015 року № 002396 року недійсним. Таким чином, договір фінансового лізингу 12.05.2015 року № 002396 підлягає визнанню недійсним, а сплачені позивачем кошти у розмірі 590 895,00 грн на виконання договору повинні бути йому повернуті за наслідками недійсності правочину. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як визначено у ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Як встановлено в судовому засіданні, позивач був звільнений від сплати судового збору в розмірі 9771 грн. 42 коп. (908 грн. 00 коп. - немайнова вимога та 8863 грн. 42 коп. - майнова вимога) за подання позову до суду. Оскільки, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то з відповідача на користь держави підлягають стягненню 9771 грн. 42 коп. у відшкодування судових витрат. На підставі наведеного вище та

Outcome: approved