Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

У березні 2021 року позивач звернувся до суду із цим позовом, в якому просив суд визнати недійсним договір дарування [PERSON] [PERSON] квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений Пірієвою О.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 20.12.2019 за реєстровим № 2556. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що 21.11.2018 [PERSON] , разом з відповідачем [PERSON] продали квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Василенком О.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 21.11.2018 за реєстровим № 8056, де 1/2 частина квартири належала позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Пірієвою О.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 02.10.2018 за реєстровим № 1186, та інша 1/2 частина квартири належала відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Пірієвою О.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 18.09.2018 за реєстровим № 1126. Цю квартиру в рівних частках позивач та відповідач успадкували після смерті їхньої матері - [PERSON] , яка померла [INFO] . На отримані кошти від 1/2 частини проданого майна, позивач придбав собі квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Василенко О.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 21.11.2018 за реєстровим № 8062. У грудні 2019 року позивач звернувся до відповідача, своєї рідної сестри, за позикою в сумі 2000 (дві тисячі) доларів США. Світлана погодилась йому допомогти і позичити таку суму коштів, однак в рахунок забезпечення взятих на себе зобов`язань запропонувала позивачу укласти договір дарування його єдиної квартири за адресою: [ADDRESS] , - їй. В іншому б випадку вона не мала наміру позичати йому кошти. У силу тяжких життєвих обставин позивач вимушений був погодитись на підписання договору дарування квартири [PERSON] 20.12.2019 позивач підписав договір дарування квартири, посвідчений Пірієвою О.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 2556. Гарантією його дій була написана власноручно розписка [PERSON] від 20.12.2019, в якій вона зобов`язується після поверненням позивачем їй боргу в сумі 2000 доларів США, подарувати йому квартиру за адресою: [ADDRESS] . Тобто, назад повернути йому його ж квартиру. У свою чергу, позивач написав розписку від 20.12.2019, в якій зобов`язався повернути взятий борг в сумі 2000 доларів США [PERSON] до 20.12.2020. Позивач зазначив, що з об`єктивних причин не встиг повернути всю суму боргу відповідачці до 20.12.2020, проте він не відмовлявся від своїх зобов`язань стосовно повернення коштів. Позивач також зазначив, що з моменту покупки ним цієї квартири [ADDRESS] він безвиїзно сам проживає в цій квартирі, сплачує комунальні послуги, адже іншого житла в нього немає і бути не може. 3 01.01.2020 по 20.12.2020 він вимушений був укласти договір позички житлового приміщення, а саме: квартири [ADDRESS] з [PERSON] . Договір [PERSON] відправляла йому по електронній пошті, який вже був підписаний з її сторони. З настанням вказаної дати в їхніх розписках, а саме: 20.12.2020, позивач розумів, що не встигає в обумовлений строк повернути борг і став просити в [PERSON] відстрочку повернення позичених коштів. Однак, спочатку вона стала вимагати від нього негайного звільнення квартири, погрожуючи примусовим виселенням з поліцією, а потім 25.12.202 [PERSON] погодилась, щоб позивач ще надалі проживав в цій квартирі. 01.01.2021 позивач та відповідач уклали новий договір позички житлового приміщення, який діяв до 19.01.2021, де позивач сплачував [PERSON] по 100 (сто) доларів США в місяць за проживання в цій квартирі. 20.01.2021 був укладений ще один договір позички житлового приміщення, який діяв до 19.02.2021. Після 19.02.2021 [PERSON] не бажала з ним спілкуватися. Позивач звернув увагу суду на те, що після договору дарування квартири, [PERSON] не мала наміру ні разу з ним зустрітися, всі питання далі обговорювалися в телефонному режимі та електронній переписці. 29.01.2021 позивач дізнався від своїх сусідів, що квартира [ADDRESS] виставлена на продаж на офіційному сайті https://dom.ria.com/uk/, де перегляди були вже від 20.02.2021. За цей період часу позичок спірної квартири позивач зібрав всю суму боргу в розмірі 2000 (дві тисячі) доларів США і мав намір повернути кошти відповідачу. 30.01.2021 він зателефонував до сестри [PERSON] і повідомив її про те, що готовий віддати борг. Крім цього з метою компенсації моральної шкоди він запропонував сплати відповідну суму коштів, яка її влаштує. На що відповідач, відповіла, що не готова до цього. Незабаром перетелефонувала вона до нього і повідомила, що відкриє валютну картку для перерахування ним їй коштів у валюті. Розуміючи, що сестра ввела його в оману, кошти вона очікує, щоб їй повернули, а квартиру вона не має наміру йому повертати, позивач повідомив відповідача, що кошти повертаються особисто, адже він брав їх в неї особисто, готівкою. На що далі [PERSON] повідомила, що планує бути в м. Києві лише в березні поточного року. 01.02.2021 позивач отримав конверт з « [INFO] », в якому були три листи, датовані 31.01.2021 від [PERSON] , де вона просить його звільнити спірну квартиру, так як вона є єдиним власником цієї квартири. Ці листи були також продубльовані на його електронну пошту. У результаті їхньої переписки в додатку «Viber» вони домовились, що позивач проживатиме ще у квартирі до 19.02.2021 по закінченню строку дії договору від 20.01.2021. Позивач стверджував, що, коли був підписаний договір дарування квартири у 2019 році, сестра запевняла його, навіть якщо він не буде спроможний повернути кошти у строк, обумовлений в розписках, то квартира буде у її власності, а він буде продовжувати в ній проживати, а коли буде спроможний повернути борг, тоді вже вона і переоформить квартиру назад на нього. Позивач вказав, що вважав [PERSON] порядною, чуйною, доброзичливою людиною, вважав, що їхні відносини засновані на довірі та підтримці, особливо з огляду на те, що вони є рідними родичами. На момент написання цього позову відповідач вже відмовлялась особисто отримувати кошти в сумі 2000 доларів США від нього. Такі дії відповідача завідомо приховували під договором дарування квартири договір застави. Позивач наголосив, що відповідач ввела його в оману, скориставшись його скрутним становищем. З огляду на вказане позивач звернувся до суду. Ухвалою суду від 05.04.2021 було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження. Постановою Київського апеляційного суду від 08.09.2021 було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 38,8 кв.м., яка належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком Олегом Анатолійовичем 21.11.2018, реєстровий № 8062, на час написання позову про визнання договору дарування недійсним належить [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 20.12.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірієвою Оленою Сергіївною, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зареєстровано в реєстрі № 2556. Під час підготовчого провадження від сторони відповідача надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач не визнає вимог позивача повністю та заперечує проти їх задоволення. У відзиві відповідач зазначила, що волевиявлення з боку позивача по даруванню квартири відповідачу було вільним і відповідало його внутрішній волі, так як пропозиція по даруванню квартири Відповідачу була ініціативою позивача, що також підтверджує позивач у своїй позовній заяві. Також про це свідчить добровільне проходження позивачем обстеження в психоневрологічному та наркологічному диспансерах для можливості укладання правочинного договору дарування. У договорі дарування квартири не прописані будь-які додаткові умови, що ведуть до його недійсності. Відповідач прийняла дарунок від позивача, прийняла ключі від квартири та зареєструвала в реєстрі документи, які посвідчують право власності за нею на спірну квартиру. Відповідач зареєструвалась 24.12.2019 за адресою: [ADDRESS] , уклала договори, пов`язані з послугами по обслуговуванню будинку, та справно сплачувала платежі у 2019-2021 роках за квартиру, про що був обізнаний позивач, але ніяких претензій за цей час до відповідача не висував. Позивач не був зареєстрований в спірній квартирі. 03.02.2021 позивач надіслав лист відповідачу до Головпоштамту - Розписку про те, що добровільно звільнить квартиру 19.02.2021 по закінченні строку оренди та не буде перешкоджати [PERSON] звільненню квартири та добровільно поверне ключі від квартири Ухвалою суду від 04.10.2021 було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Позивач та його представник в судове засідання з`явились, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. На уточнююче запитання судді представник позивача зазначив, що оспорюваний договір повинен бути визнаний недійсний саме через його фіктивність. Представник відповідача в судове засідання також з`явилась, проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні. Третя особа приватний нотаріус\~Київського міського\~нотаріального округу\~Пірієва Олена\~Сергіївнав судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, причини своєї неявки та позицію щодо позову суду не повідомила. Вислухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу належала квартира за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 21.11.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О.А. за реєстровим №\~8062. 20.12.2019 між сторонами був укладений договір дарування квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірієвою О.С. за реєстровим № 2556. Відповідно до розписки від 20.12.2019 [PERSON] зобов`язалася до 20.12.2020 квартиру за адресою: [ADDRESS] , не закладати, не продавати, не здавати в оренду, не дарувати, не заповідати. Відповідно до розписки від 20.12.2019 [PERSON] зобов`язався повернути борг [PERSON] у сумі 2000 (дві тисячі) доларів США до 20.12.2020. 24.12.2019 у спірній квартирі була зареєстрована відповідач, що вбачається з копії довідки №08-1/148 від 10.03.2021. 01.01.2020 між сторонами був укладений безоплатний договір позички житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , для користування [PERSON] строком до 20.12.2020 з метою проживання. Також до договору позички житлового приміщення від 01.01.2020 був складений АКТ прийому-передачі житлового приміщення від 01.01.2021, відповідно до якого, поруч з іншим, відповідач передала позивачу ключі від спірної квартири. 01.01.2021 сторонами знову був укладений безоплатний договір позички житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , для користування [PERSON] строком до 19.01.2021 включно, з метою проживання. Також до договору позички житлового приміщення від 01.01.2021 був складений АКТ прийому-передачі житлового приміщення від 01.01.2021, відповідно до якого, поруч з іншим, відповідач знову передала позивачу ключі від спірної квартири. 20.01.2021 сторонами втретє був укладений безоплатний договір позички житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , для користування [PERSON] строком до 19.02.2021 включно, з метою проживання. Також до договору позички житлового приміщення від 20.01.2021 р. складений АКТ прийому-передачі житлового приміщення від 20.01.2021, відповідно до якого, поруч з іншим, відповідач також передала позивачу ключі від спірної квартири.. Відповідно до розписки від 03.02.2021 [PERSON] зобов`язався 19.02.2021 добровільно звільнити квартиру за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із закінченням терміну договору позички від 20.01.2021 між сторонами. Згідно із цією ж розпискою [PERSON] зобов`язався 19.02.2021 віддати ключі від вищевказаної квартири [PERSON] та підписати акт передачі квартири відповідно до договору позички від 20.01.2021, а також, зобов`язався сплатити комунальні послуги, нараховані за період з 20.01.2021 по 19.02.2021 включно, на картку [PERSON] . Відповідно до розписки від 11.02.2021 [PERSON] продав [PERSON] стабілізатор напруги Luxeon SVR 2000VA за 400 грн. та зобов`язався залишити його при виїзді з квартири за адресою: [ADDRESS] . У листі про повернення боргу від 20.02.2021 [PERSON] вимагала [PERSON] повернути борг у повному обсязі, а саме: 2000 (дві тисячі) доларів США до 21.02.2021. Також [PERSON] у цьому листі попереджала, що у випадку неповернення боргу до 21.02.2021 вона буде змушена звернутися з позовом до суду для примусового стягнення боргу з [PERSON] . Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.09.2022 було: стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 2045 (дві тисячі сорок п`ять) доларів США; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір у розмірі 952 (дев`ятсот п`ятдесят дві) гривні 00 копійок. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. Згідно із ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша\~статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Згідно із статтею 202 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Частиною п`ятою статті 203ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частинами 1, 2 ст. 234 ЦК України визначено, що фіктивним є\~правочин,\~який вчинено\~без наміру\~створення правових\~наслідків,\~які обумовлювалися\~цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Тлумачення статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. За висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 29.09.2021 у справі №298/347/16-ц, тлумачення статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання\~правочину фіктивним\~необхідно встановити\~наявність умислу\~всіх сторін\~правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Вказане було також підтверджено висновками, наведеними Верховним Судом у постанові від 14.09.2020 у справі №521/4510/18. Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до частини 1 статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За приписами ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77\~ЦПК України\~визначено,\~що належними\~є докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з\~ч.ч.\~1-5\~ст.\~263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм суд приходить до наступних висновків. Суд враховує, що звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на різні його підстави, що взаємовиключають одна одну, а саме: що оспорюваний правочин був вчинений внаслідок помилки, обману, тяжких обставин, є фіктивним, а також має ознаки удаваного. Проте, в судовому засіданні на аудіофіксацію адвокат позивача в присутності останнього наголосив на тому, що вони наполягають, що оспорюваний договір дарування є саме фіктивним. А отже, позивачу потрібно було надати суду докази того, що мав місце умисел всіх сторін спірного договору на його фіктивне укладання, що сторонами не було вчинено будь-яких дій на його виконання та настання правових наслідків, що мають слідувати за його укладанням. Проте, суду було надано докази того, що позивач добровільно проходив обстеження в медичних закладах та збирав медичні довідки для можливості укладання спірного договору дарування квартири. Також суду були надані докази того, що відповідач зареєструвала у спірній квартирі своє місце проживання, уклала договори на своє ім`я з комунальними службами, сплачувала з грудня 2019 року комунальні послуги, після підписання оспорюваного правочину позивач продав відповідачу також стабілізатор напруги Luxeon SVR 2000VA за 400 грн. та зобов`язався залишити його при виїзді з квартири за адресою: [ADDRESS] . Крім того, через 11 днів після підписання оспорюваного договору дарування позивач уклав з відповідачем договір позички спірної квартири, а також підписав акт прийому-передачі, за яким отримав ключі від цієї квартири, що прямо вказує на те, що станом на 01.01.2020, тобто після укладення договору дарування квартири, ключі від неї знаходились саме у відповідача. Аналогічні договори позички укладались сторонами в подальшому ще двічі і так само підписувався акт прийому-передачі, відповідно до якого відповідач передавала позивачу ключі від квартири. Також суду було надано розписку, з якої вбачається, що позивач зобов`язався 19.02.2021 добровільно звільнити квартиру за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із закінченням терміну договору позички від 20.01.2021 між торонами, а також віддати ключі від вищевказаної квартири [PERSON] та підписати акт передачі квартири згідно з договором позички від 20.01.2021. Тобто, тим самим позивач визнав належність цієї квартири саме відповідачу та реальність, а не фіктивність укладання спірного договору сторонами. Поруч з викладеним, суд враховує, що позивач особисто підписав оспорюваний договір дарування квартири, в якому сторони стверджують, що цей договір не є фіктивним і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Тому суд вважає безпідставними посилання позивача на фіктивність договору дарування квартири, адже своїми іншими діями позивач показував, що мав намір створити правові наслідки, які обумовлювалися цим правочином, та підтверджував їх настання. Отже, суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання недійсним договору дарування [PERSON] [PERSON] квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірієвою О.С. 20.12.2019 за реєстровим №\~2556, а тому відмовляє у задоволенні позову. Так як позов було залишено без задоволення, згідно зі ст. 141 ЦПК України суд залишає судові витрати позивача за ним. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v.\~UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed