Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визначення частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на частку у майні у порядку спадкування за заповітом. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка є спадкоємицею за заповітом після смерті [PERSON] , який перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 12.08.1982 року.Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.09.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано.12.08.1997 року під час перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] та відповідачка придбали квартиру [ADDRESS] . Частки співвласників спірної квартири на момент смерті [PERSON] були рівними та становили по 1/2 частині. Оскільки [PERSON] за життя залишив заповіт, яким заповів все своє майно позивачці, тому частина позивача становить 1/2 частину вказаної квартири.На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визначити, що частка померлого [PERSON] на момент смерті у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становила 1/2 частини; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 16.02.2023 року відкрито провадження по справі. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 16.02.2023 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме частину квартири [ADDRESS] . 07.03.2023 року відповідачкою [PERSON] до суду подано Відзив на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідачка вказує про те, що згідно з договором купівлі-продажу від 18.05.1995 року, укладеним на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали, а її син [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Як зазначено в договорі купівлі-продажу від 06.06.1997 року, укладеним на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна», він продав, а [PERSON] та [PERSON] придбали в рівних долях квартиру [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу від 12.08.1997 року укладеним на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна», [PERSON] продала, а [PERSON] придбала (формально) квартиру [ADDRESS] . Відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30.09.2014 року шлюб між відповідачкою та [PERSON] розірвано. 12.08.1997 року син відповідачки за свою частку грошей, отриманих від продажу вказаної вище двокімнатної квартири, придбав однокімнатну квартиру готельного типу [ADDRESS] , але юридично оформив її на відповідачку з наступних причин. Як встановлено судами, на момент укладення договору у сина відповідачки був відсутній паспорт, він його втратив. Оскільки продавець квартири [PERSON] відмовилась повернути [PERSON] наданий завдаток і не захотіла чекати, поки він отримає паспорт, син змушений був звернутися до матері, щоб вона приїхала з своїм паспортом на товарну біржу, де вже зібралися продавець квартири, її син, та, враховуючи обставини, що склалися, відповідачка оформила цей договір купівлі-продажу квартири на себе як покупець. Зазначені вище обставини підтвердила в своїх показах в якості свідка в Деснянському районному суду колишня дружина її сина [PERSON] . Свідок [PERSON] в своїх показах пояснила, що вона працювала брокером (ріелтором) на товарній біржі «Українська біржа Десятинна» та надавала сину відповідачки допомогу в пошуку покупців на квартиру [ADDRESS] , а також з купівлею спірного житла. Крім того, як вбачається із копії заяви [PERSON] про видачу паспорта, посвідченої начальником Деснянського РВ ГУ ДМС України в м. Києві (а.с.8 справи №754/1466/15-ц ), йому 03.09.1997 року, тобто після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, було видано новий паспорт у зв`язку з втратою попереднього. Вказані вище докази підтверджують ту обставину, що [PERSON] був фактичним власником кв. [ADDRESS] , про що і вказали у своїх рішеннях суди апеляційної інстанції від 07.10.2015 року та від 15.03.2017 року. Позивачем надано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.12.2022, з якого вбачається, що право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] скасовано на підставі постанови Верховного Суду у справі №754/1466/15-ц. Таким чином, в період часу з 23.10.2015 року по 28.12.2022 року власником спірної квартири був [PERSON] . На даний час її власника в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності не визначено. Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності відповідачка не являється власником цієї квартири, отже не може виступати в якості відповідача у даній справі. Прав позивача вона не порушувала, отже не може бути відповідачем у справі. На підставі викладеного відповідачка просить суд відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.03.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження по справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.04.2023 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. У судовому засіданні позивачка та її представник просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачка та представник відповідачки у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи - П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори - в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивача, відповідачки та представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 12.08.1982 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 12.08.1982 року. Як вбачається з Договору купівлі-продажу від 19.08.1997 року, [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . 24.09.2014 року [PERSON] склав заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Буренко О.М., яким все майно, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.09.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20.05.2015 року у цивільній справі №754/1466/15 залишено без задоволення позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 05.07.2016 року, серія [NUMBER] . П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] заведено спадкову справу № 1082/2016, спадкоємцем на все майно за заповітом виступила [PERSON] [PERSON] звернулася до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори, в рамках спадкової справи № 1082/2016 до майна померлого [INFO] [PERSON] , із заявою про прийняття спадщини. Постановою Київського апеляційного суду від 16.06.2020 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20.05.2015 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності відмовлено. Постановою Верховного Суду від 17.11.2021 року Постанову Київського апеляційного суду від 16.06.2020 року скасовано та залишено в силі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20.05.2015 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.07.2015 року. З Витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №319160917 від 28.12.2022 року вбачається, що на підставі постанови Верховного суду від 17.11.2021 року у справі 754/1466/15-ц скасовано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного. Згідно ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. У відповідності до роз`яснень, наданих у Постанові Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", - частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними (п.5). Відповідно до роз`яснень, наданих у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", - у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Згідно правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, закріпленої в п. 3.4. Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 24-753/0/4-13 від 16.05.2013р., де зазначено, що відповідно до ст. 1226 ЦК України, частка у справі спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належному на праві спільної сумісної власності. За змістом ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Беручи до уваги наведене, а також положення ст. 172 ЦК України, вбачається, що у спірних правовідносинах поділ спільного майна у позасудовому порядку шляхом укладання відповідної угоди між співвласниками є неможливим у зв`язку зі смертю одного з них. Відповідно до ст. 368, 370, 372 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виходячи із законодавчо встановленої рівності часток кожного із співвласників спільної сумісної власності, відсутності іншої домовленості між ними, суд приходить до переконання, що частка померлого [PERSON] на момент смерті у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , становить 1/2 частину. Що стосується вимоги про визнання права власності, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Стаття 1222 ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, враховуючи, що позивачка є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , в даному випадку не має іншої можливості, аніж у судовому порядку, встановити своє право на спадщину, яке у позивачки виникло у зв`язку із його смертю, позов є законним і обґрунтованим, а відтак підлягає задоволенню. На підставі викладеного, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими судом, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, а тому суд за встановлених обставин задовольняє позов в повному обсязі. Що стосується заперечень відповідача про те, що спірна квартира фактично належить її сину, то дані твердження судом до уваги не приймаються, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження належності сину відповідачки спірної квартири суду надано не було. Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 7760, 30 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved