Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

У червні 2020 року позивач [PERSON] (позивач) звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Національні інформаційні системи» (відповідач-1), Акціонерне товариство «Сенс-Банк» (відповідач-2), третя особа яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: [PERSON] , про скасування обтяження рухомого майна та запису про обтяження. В обґрунтування позовних вимог посилається на ті обставини, що 15.03.2010 р. на Товарній біржі «Київська універсальна» [PERSON] придбав автомобіль «Mercedes G500» (д.н.з. [NUMBER] , VIN: [NUMBER] ), що підтверджується біржовим контрактом від 15.03.2010 р. та свідоцтвом про реєстрацію № [NUMBER] . Після смерті [PERSON] зазначений автомобіль успадкував його син, [PERSON] , у зв`язку із чим 30.10.2014 р. було здійснено перереєстрацію та видане нове свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] . Із Державного реєстру обтяжень рухомого майна стало відомо, що запис про обтяження рухомого майна було внесено на підставі Договору застави майна №ЗТЗ-2461 від 15.08.2006 р., укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» (з 15.10.2019 правонаступник AT «Альфа - Банк») та [PERSON] на суму 69 300 дол. США. Внаслідок обтяження, накладеного щодо автомобіля «Mercedes G500» (д.н.з. [NUMBER] , VIN: [NUMBER] ), [PERSON] позбавлений можливості розпоряджатись зазначеним рухомим майном, у зв`язку з чим звернувся з даним позовом за захистом своїх прав. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.07.2020 матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О. 03.07.2020 ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. позовну заяву залишено без руху та наданий строк позивачу для усунення недоліків. 20.04.2021 на адресу суду від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху. 26 липня 2021 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 04.01.2022 через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання від представника позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 13.01.2022 клопотання представника позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін - задоволено. 18.01.2022 від відповідача-1 Державного підприємства «Національні інформаційні системи» надійшов відзив із викладенням заперечень. У судовому засіданні представник позивача Михалевський Ю.Р. позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач-1 у судове засідання не з`явився, про дату та час повідомлений належним чином. У судовому засіданні представник відповідача-2 Сидорова Ю.В. проти задоволення позову заперечувала. Третя особа у судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомлена про дату, час та розгляду справи, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. За таких обставин, судом вжиті достатні заходи щодо належного повідомлення учасників та забезпечення їх участі в розгляді справи. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача-2, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Як вбачається із позовної заяви, що 15.03.2010 р. на Товарній біржі «Київська універсальна» [PERSON] придбав автомобіль «Mercedes G500» (д.н.з. [NUMBER] , VIN: [NUMBER] ), що підтверджується біржовим контрактом від 15.03.2010 р. та свідоцтвом про реєстрацію № [NUMBER] . Після смерті [PERSON] зазначений автомобіль успадкував його син, [PERSON] , у зв`язку із чим 30.10.2014 р. було здійснено перереєстрацію та видане нове свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] . В серпні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса. Однак, приватним нотаріусом було повідомлено про те, що 15.07.2014 р. до Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено запис про заставу автомобіля «Mercedes G500» (д.н.з. [NUMBER] , VIN: [NUMBER] ) із забороною відчуження. Згідно Державного реєстру обтяжень рухомого майна, запис про обтяження рухомого майна було внесено на підставі Договору застави майна №ЗТЗ-2461 від 15.08.2006 р., укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» (з 15.10.2019 правонаступник AT «Альфа - Банк») та [PERSON] на суму 69 300 дол. США. Внаслідок обтяження, накладеного щодо автомобіля «Mercedes G500» (д.н.з. [NUMBER] , VIN: [NUMBER] ), [PERSON] позбавлений можливості розпоряджатись зазначеним рухомим майном. Як вбачається із листа Головного сервісного центру МВС від 21.11.2019 р., в базі даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів записи про обтяження/заборони щодо автомобіля «Мерседес» (VIN: [NUMBER] ) були відсутні станом на: - 15.03.2010 р. (день укладення біржового контракту купівлі продажу), - 27.05.2010 р. (день реєстрації автомобіля на [PERSON] ) - 30.10.2014 р. (день перереєстрації автомобіля на [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON] ). Відсутність запису в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів вказує на його відсутність в Державному реєстрі обтяжень станом на зазначені дати. У зв`язку із цим, [PERSON] , як добросовісний набувач, набув право власності на зазначене рухоме майно без обтяжень. Як вбачається із відзиву відповідача-1, в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 15.07.2014 реєстратором Хмельницької філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (далі - ДП «ІЦ» МЮУ) зареєстровано обтяження № 14450805 легкового автомобіля MERCEDES-BENZ G500, номер об`єкта: [NUMBER] , номер державної реєстрації: [NUMBER] , об`єм двигуна: 4973 куб.см. Боржником за зазначеним обтяженням визначено: [PERSON] , код [NUMBER] . Обтяжувачем визначено Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (код 00039019). Підставою виникнення обтяження визначено Договір застави, серія та номер: ЗТЗ-2461, виданий: 15.08.2006, видавник: AT «Укрсоцбанк». Також, ДП «НАІС» є самостійним суб`єктом господарювання, та не є правонаступником ДП «ІЦ» МЮУ. Відомості про реєстрацію обтяжень, в тому числі і вилучення записів з Державного реєстру, здійснюється у повній відповідності до положень нормативно-правових актів, які на момент внесення/вилучення запису регулюють порядок реєстрації обтяжень рухомого майна, а також порядок функціонування Державного реєстру. Такими нормативно-правовими актами є Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18.11.2003 № 1255-IV (далі - Закон), Порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2004 № 830 (далі - Порядок), Інструкція про порядок ведення Державного реєстру та заповнення заяв, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 29.07.2004 №73/5, зареєстрованим в Мін`юсті 29.07.2004 за № 942/9541 (далі - Інструкція). Відповідно до наказу Міністерства юстиції України №1059/5 від 25.06.2015 року «Деякі питання щодо визначення адміністратора Єдиних та Державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції України» тільки з 03.07.2015 року (з дня набуття чинності зазначеного наказу) ДП «НАІС» та його регіональні філії визначено реєстратором Державного реєстру (враховуючи зміни, які відбулись після 07.09.2017 року ДП «НАІС» є реєстратором у виключних випадках). Згідно зі ст. 4 Закону обтяження поділяються на публічні (виникають на підставі закону або рішення суду) та приватні (забезпечувальні та договірні). Відповідно до позовної заяви спірним записом є саме приватне обтяження. Слід зазначити, що норми Закону та Порядку містять детальний алгоритм реєстрації та вилучення записів з Державного реєстру, дотримання якого є обов`язковим для виконання усіма суб`єктами правовідносин. Так, відповідно до п. 5 Порядку (в редакції, чинній на момент внесення запису про обтяження) державна реєстрація обтяження рухомого майна може проводитися будь-яким реєстратором. Разом з тим, поняття державна реєстрація включає в себе реєстрацію відомостей про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також про звернення стягнення на предмет обтяження та проводиться шляхом внесення до Державного реєстру запису, а також змін і додаткових відомостей до запису (п.4 Порядку). Пунктом 6 Порядку (в редакції, чинній на момент внесення запису про обтяження) було передбачено, що відомості про обтяження рухомого майна вносяться до Реєстру на підставі заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи або рішення суду. При цьому п. 9 Порядку (в редакції, чинній на момент внесення запису про обтяження) було визначено виключний перелік підстав для відмови у внесенні запису про обтяження. Відповідно до ст. 43 Закону держателю та реєстраторам Державного реєстру забороняється вимагати від обтяжувача подання додаткових документів чи інформації, а також перевіряти достовірність і обгрунтованість відомостей, що містяться в заяві. Обтяжувач несе відповідальність згідно із законом за достовірність відомостей, що містяться в заяві. Заява про реєстрацію обтяження рухомого майна від 15.07.2014 вихідний № 9040 була подана 15.07.2014 обтяжувачем АТ «Укрсоцбанк» до ДП «ІЦ» МЮУ в електронній формі з зазначенням усіх необхідних реквізитів. Отже, зважаючи на вищевикладене, ДП «НАІС» жодним чином не було порушено прав та законних інтересів позивача. Як вже зазначалось вище, поняття державна реєстрація включає в себе реєстрацію відомостей про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також: про звернення стягнення на предмет обтяження та проводиться шляхом внесення до Державного реєстру запису, а також змін і додаткових відомостей до запису. Відповідно до п. 1 Порядку (в чинній редакції) державна реєстрація приватних обтяжень рухомого майна проводиться будь-яким нотаріусом або його помічником, які відповідно до законодавства отримали ідентифікатор доступу до Реєстру, а також адміністратором Реєстру та його філіями на підставі відповідного договору. Порядок державної реєстрації припинення обтяження встановлено пунктом 24 Порядку, відповідно до якого: Відомості про припинення обтяження реєструються на підставі заяви обтяжувача чи уповноваженої тим особи. Обтяжувач чи уповноважена ним особа має право в будь-який час подати заяву про припинення обтяження і виключення запису з Реєстру чи про продовження строку дії реєстрації не більш як на п`ять років. Після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати реєстратору заяву про припинення обтяження і виключення його з Реєстру. З вищевикладеного вбачається, що реєстрація припинення/змін приватного обтяження здійснюється будь-яким нотаріусом або його помічником на підставі заяви, поданої виключно в паперовій формі та адміністратором Державного реєстру на підставі заяви, поданої виключно в електронній формі. При здійсненні державної реєстрації обтяжень рухомого майна реєстратор Реєстру виконує суто механічну функцію по внесенню/виключенню до/з Реєстру відомостей про обтяження майна на підставах, передбачених чинним законодавством України. При цьому, реєстратор не уповноважений на прийняття власних управлінських рішень щодо накладення чи припинення обтяжень та на здійснення правової оцінки відомостей, що містяться у заявах. Єдиним належним суб`єктом, на якого законом покладено обов`язок щодо здійснення реєстрації відомостей про припинення/змін обтяження є обтяжувач. Таким чином, виконання позовної вимоги щодо реєстрації відомостей про припинення приватного обтяження знаходиться поза межами компетенції ДП «НАІС». У даному випадку належним способом захисту є зобов`язання обтяжувача подати реєстратору Державного реєстру заяву про реєстрацію змін обтяження рухомого майна щодо здійснення реєстрації відомостей про припинення/змін обтяження. Окремо слід зазначити, що ст. 19 Конституції України чітко встановлює, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, тобто ДП «НАІС» не може бути зобов`язано вчинити дії, які, не належать до його повноважень, та у спосіб, не передбачений законодавством. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Оскільки, Законом, Порядком та Інструкцією чітко визначено порядок внесення відомостей в Державний реєстр про виникнення/зміну/припинення обтяження, будь-який інший спосіб суперечить закону та не може бути виконаний. Частиною 3 статті 44 Закону встановлено, що після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом із тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначенні процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19). У зв`язку із наведеним, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду із позовною заявою до неналежного відповідача, а саме: до відповідача-1 Державного підприємства «Національні інформаційні системи». При цьому, відповідно ч.1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1, ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Положеннями ч.ч.1, 2 ст. 321ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Обмеження у здійсненні прав конкретного власника полягає у звуженні того обсягу прав яким загальна норма закону наділяє усіх власників. Це не є загальна норма, а виняткова ситуація, яка може бути наслідком неправомірної поведінки власника. Приписами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядженням своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 році, відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 42 Закону № 1255-IV держателем Державного реєстру є уповноважений центральний орган виконавчої влади. Порядок ведення Державного реєстру визначає Кабінет Міністрів України. Частиною четвертою статті 43 Закону № 1255-IV передбачено, що відомості про звернення стягнення на предмет обтяження згідно зі статтею 24 цього Закону реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України або індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб платників податків та інших обов`язкових платежів та посилання на звернення стягнення на предмет обтяження. Відповідно до частин першої, другої статті 44 Закону № 1255-IV записи до Державного реєстру вносяться держателем або реєстраторами Державного реєстру протягом робочого дня, в який подано заяву обтяжувача. Моментом реєстрації обтяження є день, година та хвилина внесення відповідного запису до Державного реєстру, а моментом припинення реєстрації обтяження є день, година та хвилина реєстрації в Державному реєстрі відомостей про припинення обтяження. Записи зберігаються в Державному реєстрі протягом п`яти років з моменту їх внесення. Обтяжувач має право в будь-який час подати заяву про припинення обтяження і подальше виключення запису або про продовження строку дії реєстрації на не більш як п`ятирічний строк. Таким чином, відповідно до вимог чинного законодавства України застава зберігає свою силу для нового власника майна за умови наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про обтяження, які внесені до такого реєстру перед відчуженням предмета застави. У протилежному випадку набувач вважається добросовісним і набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. Аналогічний висновок у подібних правовідносинах викладений Верховним Судом у постановах: від 06 лютого 2018 року у справі № 333/6700/15-ц (провадження № 61-2859св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 573/1105/17 (провадження № 61-29747св18), від 25 листопада 2019 року у справі № 757/17150/17-ц (провадження № 64-45097св18), від 18 грудня 2019 року у справі № 619/4033/18 (провадження № 61-16542св19). При цьому, [PERSON] є третьою стороною у правовідносинах, що випливають з договору застави. Він є добросовісним набувачем рухомого майна, оскільки придбав його на Товарній біржі «Київська універсальна», та не пов`язаний зобов`язаннями [PERSON] , AT «Укрсоцбанк» або АТ «Альфа-Банк», на підставі яких внесено відомості про наявність обтяження до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. В даному випадку в діях [PERSON] та його спадкоємця [PERSON] не встановлено неправомірної поведінки при купівлі автомобіля, майно придбане у законний спосіб, належним чином оформлено правовстановлюючі документи, тобто, автомобіль марки «Mercedes G500» (д.н.з. [NUMBER] , VIN: [NUMBER] ), рухоме майно у власність набуто правомірно. Крім того, спірний транспортний засіб, був відчужений [PERSON] за відсутності відомостей про обтяження у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, тобто він є добросовісним набувачем спірного автомобіля, а тому його спадкоємець [PERSON] має всі підстави для усунення перешкод у здійсненні права власності, а саме: розпоряджатися належним йому транспортним засобом шляхом зняття заборони. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги у частині про скасування обтяження рухомого майна та запису про обтяження - є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial