Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що з 29 серпня 2017 року по 29 червня 2022 року між позивачем, [PERSON] , та відповідачем, [PERSON] , був зареєстрований шлюб під час якого у сторін народилася донька - [PERSON] [INFO] . Як вбачається зі свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 30.10.2020 року батьком [PERSON] значиться [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Однак, спільне життя позивача з [PERSON] не склалося, жінка від самого початку не розуміла сутності проблем, які виникали у позивача та їхньої спільної доньки, що в кінцевому результаті призвело до припинення фактичних відносин між позивачем та відповідачкою у 2022 році. Рішенням Перечинського районного суду від 29 червня 2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, дитину залишено на проживанні разом з батьком. Більше року відповідачка [PERSON] дитиною не цікавиться, матеріально її не утримує. Всі витрати на утримання та виховання дитини несе позивач [PERSON] . Відповідачка [PERSON] має намір створити нову сім`ю та виїхати на постійне місце проживання за межі України. На підставі вищенаведеного позивач [PERSON] просить суд позов задовольнити. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Зизич Н.Ю. у судове засідання не з`явились, однак подали суду заяву, в якій просять суд розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у судове засідання, також, не з`явилася, однак матеріали справи містять нотаріально завірену заяву, згідно якої відповідач позов визнає та не заперечує проти його задоволення; таку саму заяву відповідач подала суду до початку судового засідання. Представник органу опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області в судове засідання не з`явився, однак подав суду висновок органу опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що з 29 серпня 2017 року по 29 червня 2022 року між позивачем, [PERSON] , та відповідачем, [PERSON] , був зареєстрований шлюб під час якого у сторін народилася донька - [PERSON] [INFO] . Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 30.10.2020 року батьком [PERSON] значиться [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Також встановлено, що спільне життя позивача [PERSON] із відповідачем [PERSON] , не склалося, жінка від самого початку не розуміла сутності проблем, які виникали у позивача та їхньої спільної доньки, що в кінцевому результаті призвело до припинення фактичних відносин між позивачем та відповідачкою у 2022 році. Рішенням Перечинського районного суду від 29 червня 2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, дитину залишено на проживанні разом з батьком. Після розірвання шлюбу відповідач, [PERSON] проживає від дитини окремо. Більше року [PERSON] дитиною не цікавиться, матеріально її не утримує. Судовим наказом Перечинського районного суду від 24 квітня 2023 року із [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] які відповідач не сплачує. Згідно долученого до матеріалів справи копії закордонних паспортів відповідача [PERSON] , остання систематично виїжджає за межі України. Останній запис про виїзд - 08.05.2023 року, в`їзд - 27.05.2023 року. До матеріалів справи надано виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 427433433070 від 25.04.2023 року, згідно якої вбачається, що [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] є фізичною особою-підприємцем. Згідно Акту обстеження умов проживання від 04.05.2023 року, 10:00 год. встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , умови проживання дитини, [PERSON] , задовільні, в квартирі наявні 4 кімнати - спальня, дитяча, а також кухня, ванна, туалет, коридор - на 1 поверсі, а на 2 поверсі є гардеробна та дитяча. Наявна електроенергія, газопостачання, вода, інтернет. Дитина має окреме спальне місце та місце для проведення індивідуальних розвиваючих занять та відпочинку. Забезпечена продуктами харчування, одягом, взуттям, канцелярським приладдям. Батько [PERSON] , створив належні умови для повноцінного виховання та розвитку доньки. На момент обстеження дитина знаходилася в дошкільному навчальному закладі, батько-вдома. Згідно Акту обстеження умов проживання відповідача [PERSON] вбачається, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] , за результатами обстеження виявлено, що вдома не було нікого. Зі слів сусідів, жінка вже тривалий час там не проживає, її місце перебування сусідам не відоме. Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Перечинської міської ради Ужгородського району Закарпатської області від 25 травня 2023 року № 115, орган опіки та піклування вважає за доцільне надати згоду на позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] [INFO] жительки [ADDRESS] відносно малолітньої дитини [PERSON] . Відповідно до ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні. У випадку ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини вони можуть бути позбавлені батьківських прав (ст. 164 Сімейного кодексу України). У статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як роз`яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків / одного з батьків батьківських прав. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19 (провадження № 61-14351св21). Стаття 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов`язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Крім цього у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону (частина 6 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. На необхідності дотримання вказаного принципу неодноразово наголошено у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка застосовується судами України на підставі частини четвертої статті 10 ЦПК України та положень Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі «Neulinger and Shuruk v. Switzerland», заява № 41615/07, п. 135; рішення ЄСПЛ від 11 жовтня 2017 року у справі «M.S. v. Ukraine», заява № 2091/13, п. 77). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Mamchur v. Ukraine», заява № 10383/09, п. 100). Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Одним із способів захисту інтересів малолітньої чи неповнолітньої дитини є позбавлення батьківських прав того з батьків, хто неналежно виконує свої батьківські обов`язки. Так, згідно з пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного Кодексу України батько або мати можуть бути позбавлені батьківських прав відносно дитини, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по її вихованню. Аналізуючи вказану норму можна прийти до висновку, що ухилення від виконання обов`язку по вихованню дитини є актом свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити в майбутньому. Як вбачається з матеріалів справи, та достовірно встановлено судом відповідачка [PERSON] більшість часу перебуває за межами України. З 2022 року по сьогоднішній день свідомого нехтує своїми батьківськими обов`язками та не відвідує свою доньку, оскільки не вважає це за потрібне, не приймає участі у її вихованні та утриманні. Крім, того встановлено, що відповідачка за власною ініціативою надала суду нотаріально завірену заяву, в якій визнає той факт, що вона не приймає участі у вихованні та утриманні дочки, і не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Враховуючи вище викладене, а саме, що відповідачка [PERSON] умисно ухиляється від покладеного на неї батьківського обов`язку вже більше року, не цікавиться донькою та

Outcome: approved