Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] (далі - Позивач) звернулась до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних Історій» (далі - ТОВ «УБКІ», Відповідач 1), Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», Банк, Відповідач - 2) про зобов`язання вилучити інформацію з кредитної історії та просила зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» вилучити з кредитної історії [PERSON] ІПН [NUMBER] тінформацію за кредитними договорами SAMDN34000009242500 від 25.09.2006 року та РВ.UAH.XXJ9N1.1249236 від 12.10.2007 року, надану Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк». В обґрунтування позовних вимог Позивач вказала, що не давала письмової згоди на передачу інформації про кредитний договір в «Бюро Кредитних Історій». Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 09.07.2021 року позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних Історій», Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» про зобов`язання вилучити інформацію з кредитної історії, передано на розгляд до Печерського районного суду м.Києва. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.09.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено здійснювати за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 06.12.2021 року на адресу суду від представника відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого, відповідач 2 вважає вказаний позов безпідставним та необґрунтованим, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 04.01.2022 року на адресу суду від позивача надійшли письмові пояснення на відзив відповідача 2. 23.09.2022 року на адресу суду від представника відповідача 1надійшли письмові пояснення на позовну заяву, відповідно до змісту яких, відповідач 1 вважає позовні вимоги необгрунтованми та такими що не підлягають задоволенню. Позивач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом направлення судових повісток, про причини неявки суд не повідомила, проте в матеріалах справи містяться заяви від позивача про розгляд справи у її відсутність, вимоги позову підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача 1 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на сайті Печерського районного суду м.Києва, а тому, в силу положень ст. 131 Цивільного процесуального кодексу України ( далі - ЦПК України), відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Представник відповідача 2 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на сайті Печерського районного суду м.Києва, а тому, в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином, проте на адресу суду від представника відповідача 2 надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника відповідача 2, просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників, на підставі наявних в ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, приходить до наступного. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Так, з матеріалів справи вбачається, що з метою отримання банківських послуг Позивачем 20.09.2006 року та 12.10.2007 року було укладено із Банком кредитні договори, що не заперечувалось сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно з ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Так, 20.09.2006 року та 12.10.2007 року [PERSON] підписала заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ "ПриватБанк", в яких, серед іншого, зазначено, що дані заяви разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між банком та позивачем договір про надання банківських послуг. Підписавши вказані заяви позивач була повідомлена про зміст Умов і Правил надання банківських послуг ПАТ КБ "ПриватБанк", Тарифів банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді, про що зазначено у самих заявах. Таким чином. [PERSON] підписавши заяви, погодилась з тим, що дані заяви разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг складають договір про надання банківських послуг, що свідчить про дотримання форми договору, визначеної законом. Доводи Позивача про не ознайомлення з умовами договору, є безпідставними, оскільки Позивач не надала різних за змістом Умов та Правил надання банківських послуг, які б діяли У ПАТ КБ «ПриватБанк» на час підписання нею заяв позичальника від 20.09.2006 року та 12.10.2007 pоку. Звертаючись до суду з позовом про зобов`язання Відповідача 1виключити з кредитної історії Позивача інформацію за кредитними договорами SAMDN34000009242500 від 25.09.2006 р. та PB.UAH.XXJ9N1.1249236 від 12.10.2007 року, Позивач посилається на те, що вона не надавала згоди на збір, зберігання, використання та поширення через Відповідача 1 інформації за цим договором. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про організацію формування та обігу кредитних історій ведення кредитної історії» (далі по тексту Закон) діяльність Бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію. Користувач Бюро юридична або фізична особа суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону; відомості державних реєстрів, інформація з інших баз даних публічного користування, відкритих для загального користування джерел за винятком відомостей (інформації), що становлять державну таємницю. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 9 Закону інформація для формування кредитної історії надається Користувачем до Бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з користувачем. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону Бюро вилучає з кредитної історії всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього. Разом з тим, відповідно до п. 5.4 Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ "ПриватБанк", позичальник відповідно до ЗУ «Про організацію формування та обігу кредитних історій» надає банку згоду на збирання, зберігання, використання, поширення, передачу та отримання банком у/від бюро кредитних історій інформації про себе, а саме доступ до своєї кредитної історії як для укладання цього договору, так і на період його дії. Факт згоди клієнта підтверджується підписанням Заяви. Таким чином, дані обставини спростовують доводи Позивача про те, що згоди на збір, зберігання, використання та поширення через Відповідача 2 про неї інформації вона не надавала. Крім того, за таких обставин, Банком було цілком на законних підставах передано інформацію до ТОВ «УБКІ» . До того ж, передана інформація є такою, що відповідає дійсності, що не оспорювалось Позивачем. Відповідно до ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Відповідно ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 10 ЗУ "Про організацію формування та обігу кредитних історій" Бюро вилучає з кредитної історії: інформацію, яка передбачена п. 2 ч. 1ст. 7, у разі відсутності кредитного правочину, договору або визнання їх недійсними; всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього; інформацію, яка передбачена п. 2-4 ч. 1 ст.7, у разі закінчення терміну зберігання інформації в кредитній історії. Бюро має право за участю Користувача здійснювати звірення інформації, яка була надана цим Користувачем для формування кредитної історії, та вносити до неї зміни на умовах і в порядку, передбачених цим Законом та Договором. Бюро зберігає інформацію протягом десятирічного терміну з моменту припинення кредитного правочину. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про організацію формування та обігу кредитних історій» метою цього закону є врегулювання суспільних відносин, що виникають у сфері збору, оброблення, зберігання, захисту та використання інформації про виконання особами грошових зобов`язань, функціонування інституцій, пов`язаних з обміном інформацією про грошові зобов`язання та забезпечення прав та інтересів суб`єктів кредитної історії. Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» є лише особою, яка збирає, зберігає та використовує інформацію, яка надається банками. За таких обставин, відсутні правові підстави для задоволення вимог Позивача про вилучення інформації, оскільки Бюро зберігає інформацію протягом десятирічного терміну з моменту припинення кредитного договору і тільки зі спливом цього строку вилучає вказану інформацію. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог, а відтак про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Outcome: dismissed