Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

10 травня 2023 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. На обґрунтування своїх вимог [PERSON] вказує, що він з 22 березня 2021 року до 18 травня 2022 року працював на підприємстві відповідача дорожнім робітником третього розряду дільниці. В день звільнення з ним не було проведено розрахунок, йому не було виплачено заробітну плату за лютий 2022 року в сумі 16527,74 та квітень 2022 року в сумі 11180,12 грн, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 20354,76 грн, а також компенсації за порушення строків виплати заробітної плати в сумі 2384,78 грн та невикористаної відпустки в сумі 496,19 грн. У зв`язку з невиплатою вказаних сум просив також стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 січня 2023 року до дня ухвалення судом рішення з розрахунку середньоденного заробітку у розмірі 753,88 грн. Відповідач його письмову вимогу не задовольнив, заборгованість не погасив, у зв`язку з чим звернувся до суду. Ухвалою Зарічненського районного суду Рівненської області від 10 травня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін в судове засідання. Копію ухвали та позовної заяви з додатками відповідачем отримано 16 травня 2023 року. Цією ухвалою відповідачу встановлений п`ятнадцятиденний строк для подання до суду відзиву на позовну заяву. У своєму відзиві відповідач пред`явлений позов не визнає повністю, у задоволенні позову просить відмовити. Зазначає, що позивач [PERSON] пропустив визначений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду і про поновлення цього строку позивач не просить. Головний офіс відповідача знаходиться в с. Синяк, Бучанського району, яке з лютого по квітень 2022 року перебувало під окупацією, в ході якої підприємство зазнало матеріальних збитків понад 50 млн грн. Одностороннє припинення договорів контрагентами з відповідачем, та свідоме неприйняття виконаних підприємством робіт керівництвом Служби автомобільних доріг у Житомирській і Київській областях унеможливлює здійснення своєчасного розрахунку з працівниками підприємства. На сьогоднішній день підприємство має критичну ситуацію з виплатою заробітної плати працівникам оскільки органи держказначейства не проводять оплату виконаних підприємством робіт. Унаслідок бойових дій та інших обставин непереборної сили, у тому числі й існування заборгованості з бюджету за виконані роботи, підприємство повідомило усіх своїх працівників про існування форс-мажорних обставин та змушено було припинити своєчасну виплату заробітної плати працівникам. Зазначає, що до закінчення воєнного стану в державі вимоги позивача є передчасними, а відтак задоволенню не підлягають. До цього ж, відповідачем було вжити всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язань. ПП «Автомагістраль» вважало і вважає, що існування заборгованості перед позивачем є наслідком непереборної сили та випадку, які трапилися не з вини підприємства, що дає правові підстави для звільнення відповідача від будь-якої відповідальності за порушення зобов`язання. Позивач [PERSON] подав відповідь на відзив у якій вказує, що право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати не обмежено будь-яким строком. Стаття 233 КЗпП України, в редакції Закону від 01 липня 2022 року, якою встановлений тримісячний строк звернення до суду з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, не може бути застосована і не має зворотної дії в часі, оскільки прийнята після звільнення позивача з роботи 18 травня 2022 року. Вказує, що відсутність коштів у роботодавця не є поважною причиною невиплати працівникові заробітної плати. Тимчасова окупація території про яку вказує відповідач мала місце більше одного року тому, а відтак цинічно застосовується відповідачем з метою уникнення відповідальності за порушення трудового законодавства. Відповідач з серпня 2022 року по травень 2023 року дев`ять разів оголошувався переможцем державних закупівель, сумарна вартість яких складає більше 112 мільйонів гривень, а відтак повинен виплатити належні позивачу суми. Дослідивши матеріали справи, письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги слід задовольнити частково, виходячи з таких підстав. Судом встановлено і це стверджується записом у трудовій книжці, позивач [PERSON] з 22 березня 2021 року працював дорожнім робітником третього розряду дільниці в ПП «Автомагістраль» та 18 травня 2022 року був звільнений з роботи за власним бажанням (а.с.11). У відповідності до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. В силу ч. 1 ст. 116 КЗпП України (в редакції чинній на час звільнення позивача з ПП «Автомагістраль») при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак відповідач при звільненні не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив йому нараховану заробітну плату. З довідки відповідача № 107 від 20 січня 2023 року видно, що розмір заборгованості «ПП «Автомагістраль» перед позивачем за лютий та квітень 2022 року сумарно без вирахування утримань становить 27701,86 грн (16521,74+11180,12=27701,86) (а.с.8). У відповідності до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», що кореспондується із приписами ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Розмір грошової компенсації за всі невикористані позивачем дні щорічної відпустки визначений ПП «Автомагістраль» і становить 20354,76 грн. Таким чином вимога позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі 27701,86 грн без вирахування утримань, та вимога про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку 20354,76 грн обрахована та визнана відповідачем, ґрунтується на законі, а відтак підлягає до задоволення. До цього ж позивач просить стягнути з відповідача компенсацію через втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та невикористану відпустку. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» закріплено правило, за яким компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Наведений позивачем у позовній заяві розрахунок компенсації виконаний у відповідності до вказаного закону, в частині компенсації по заробітній платі за лютий 2022 року та квітень 2022 року в сумі 2384,78 грн та в частині компенсації за невикористану відпустку в сумі 496,19 грн є обґрунтований, а відтак приймається судом як доказ заборгованості відповідача у цій частині позову. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 зазначив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 січня 2023 року по день ухвалення судом рішення з розрахунку середньоденного заробітку у розмірі 753,88 грн. В силу ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З позовної заяви та довідки відповідача № 107 від 20 січня 2023 року вбачається, що позивач [PERSON] у травні 2022 року не працював. Жодних нарахувань заробітної плати цього місяця йому проведено не було, а лише визначено суму компенсації за невикористану відпустку (а.с.8). За змістом ч. 1 ст. 116 КЗпП України якщо працівник в день звільнення не працював, то суми, які належать йому від підприємства при звільненні мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Вимогу про розрахунок, позивач [PERSON] виклав в письмовій заяві від 06 січня 2023 року (а.с.13), яку відповідачем було отримано 17 січня 2023 року (а.с.16). Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану робочу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції чинній на час звільнення позивача з ПП «Автомагістраль») працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позивач [PERSON] знав і повинен був знати про порушення свого права, оскільки ні 18 січня 2023 року ні у будь-який з послідуючих днів тримісячного строку, відповідач заборгованість по заробітній платі не погасив. Право на позов за цією позовною вимогою у [PERSON] виникло 18 січня 2023 року. Останнім днем тримісячного строку відповідно було 18 квітня 2023 року. У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц зазначено, що : «установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку». З позовом в частині стягнення середнього заробітку на підставі ст. 117 КЗпП України позивач [PERSON] звернувся до суду 10 травня 2023 року тобто поза межами визначеного ч. 2 ст. 233 КЗпП України тримісячного строку, та не ставить питання поновлення такого строку, а відтак у задоволенні позову у цій частині слід відмовити у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. Покликання відповідача на Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», як на підставу звільнення відповідача від відповідальності за порушення трудового законодавства судом не приймаються, оскільки в силу ч. 4 ст. 10 цього Закону у разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства, а як свідчить відзив, підприємство відновило свою діяльність. За змістом ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами. 28 лютого 2022 року Торгово-промислова палата України оприлюднила офіційний лист щодо засвідчення форс-мажорних обставин, яким визнала військову агресію рф проти України форс-мажорними обставинами з 24 лютого 2022 року. Обставини форс-мажору, за загальним правилом, звільняють сторони від відповідальності за порушення зобов`язання, тобто від нарахування неустойки (штрафу, пені) за неналежне виконання зобов`язань. Таким чином, введення воєнного стану на території України є форс-мажором та може бути підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору, але тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань. Однак, у даному випадку настання обставини непереборної сили не може бути підставою для звільнення ПП «Автомагістраль» від обов`язку сплатити позивачу усі сум, які належать йому при звільненні, адже підприємство зді2снює діяльність, виконує роботи, приймає на себе бюджетні зобов`язання тощо. Відповідачем не доведено, що саме настання військової агресії рф проти України стало підставою для порушення ним трудових прав позивача. Оскільки у задоволенні позову майнового характеру щодо стягнення середнього заробітку позивачу відмовлено, понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1073,60 грн суд повністю покладає на позивача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України; судові витрати за позовними вимогами про стягнення заробітної плати, від сплати яких позивача звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» слід стягнути з відповідача на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial