Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

15. 03. 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, у якій вказав, що з 24. 09. 2004 року він працював у ТОВ «Баришівказернопродукт» спочатку оператором зерносушильного комплексу, а у подальшому переведений на посаду начальника механізованого зерносховища. 01. 05. 2022 року на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України він звільнений за згодою сторін. У день звільнення відповідач не здійсним з ним повний розрахунок, тож заборгованість щодо заробітної плати склала 41\~947,88 грн. У зв`язку з тим, що відповідач і на теперішній час не розрахувався з ним, борг по заробітній платі не сплатив, просить стягнути з нього середній заробіток за затримку розрахунку в розмірі 62\~546, 66 грн. за період з 01. 05. 2022 року по 10. 03. 2023 року (253 дні х 274, 22 грн. середньоденної заробітної плати). Просить стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та судові витрати. Вказав, що тримісячний строк звернення до суду з позовом про стягнення компенсації за несвоєчасний розрахунок він не пропустив, оскільки на момент звернення до суду з ним не було проведено остаточний розрахунок, і вказаний строк для нього ще не розпочався, оскільки він розпочинається з наступного дня після проведення виплат по заробітній платі. За клопотанням позивача розгляд справи відбувається у порядку спрощеного провадження. Позивач до суду не з`явився, про дату слухання справи повідомлений, надав заяву, у якій просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача до суду не з`явився, про дату слухання справи повідомлявся належним чином та завчасно, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав, тому суд розглядає справу за його відсутності на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] , виходячи з наступного. Судом встановлено, що Наказом № 10-К від 24. 09. 2004 року по ТОВ «Баришівказернопродукт» [PERSON] прийнято на роботу на посаду оператора зерносушильного комплексу. Наказом № 24-К від 29. 04. 2022 року [PERSON] звільнено з посади начальника механізованого зерносховища за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Вказані обставини підтверджені копіями Наказів, завірених печаткою відповідача, та копією трудової книжки [PERSON] . Згідно оборотно сальдової відомості по рахунку 661 [PERSON] станом на 30. 04. 2022 року йому належало до виплати 41\~947,88 грн. Позивач вказує на те, що вказана сума заробітної плати при звільненні йому виплачена не була, станом на теперішній час борг по заробітній платі не погашений, тому просить вказану суму стягнути з відповідача. Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до\~ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 116 КЗпП України\~встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Враховуючи, що відповідач заперечень на позов не надав, відомості, викладені у позовній заяві, не спростував, позовні вимоги [PERSON] в цій частині позову підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, у зв`язку з несвоєчасним розрахунком [PERSON] просить стягнути з відповідача середній заробіток відповідно до ст. 117 КЗпП України в розмірі 62\~546,66 грн. Згідно з ч. 1\~ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Проте суд враховує, що виплата працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався, або повинен був дізнатися про порушення свого права. До зазначеного правового висновку прийшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27. 01. 2020 року по справі № 682/3060/16-ц. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У частині другій цієї ж статті вказано, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком. Оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав, а не порушенням виплати заробітної плати, законодавством встановлено тримісячний строк звернення до суду з позовом. Судом встановлено, що [PERSON] звільнився з підприємства 01. 05. 2022 року, а з позовними вимогами про стягнення заробітної плати і середнього заробітку звернувся лише 15. 03. 2023 року, тобто з пропуском передбаченого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку звернення з позовом до суду. Поважних причин пропуску цього строку позивач не навів, його позицію щодо того, що вказаний строк для звернення до суду з позовом про стягнення компенсації за несвоєчасний розрахунок для нього ще не розпочався суд вважає помилковим з огляду на практику Верховного Суду, який чітко висловив позицію з цього приводу.

Outcome: partial