Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з 14.12.2021р. перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. 20.01.2022р. ухвалою судді Ткаченко Н.В. було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в загальному позовному провадженні з проведенням підготовчого засідання (а.с. № 37). 24.02.2022р. на е/пошту суду надійшло клопотання представника відповідачки [PERSON] - адвоката Стрижака Є.Ю. про зупинення провадження по справі до розгляду цивільної справи № 201/7713/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення (а.с. № 42-45). Заявою від 20.07.2022р. це клопотання відкликано іншим представником (а.с. № 118-119). 18.04.2022р. представником позивача - адвокатом Голубніченком В.О. (діє на підставі ордеру від 14.12.2021р. - а.с. № 34) була подана уточнена позовна заява, по тексту якого змінено підстави пред`явленого позову (на припинення сервітуту) та ця позовна заява містила вимоги лише про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с. № 63-67). В обгрунтування уточненого позову представник позивача посилався на те, що відповідачка не проживає за адресою: [ADDRESS] вже тривалий час. Посилаючись на норми ст. 406 ЦК України, представник позивача просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 20.07.2022р. за клопотанням представника відповідачки - адвоката Стрижака Є.Ю. були витребувані докази (а.с. № 122). Відповіді на ухвалу суду надійшли 15.11.2022р. та 13.01.2023р. (а.с. № 145, 170). Неодноразово на стадії підготовчого провадження розгляд справи відкладався за клопотаннями представників відповідачки, а також для отримання відповідей на ухвалу суду від 20.07.2022р. про витребування доказів. Підготовче засідання у справі у відповідності до положень ст.197 та п.3 ч.1 ст. 200 ЦПК України проведено 27.03.2023р. (а.с. № 189). Представник позивача - адвокат Кисельов Б.В. (діє на підставі ордеру від 21.11.2022р. - а.с. № 153) в заяві до суду від 16.05.2023р. позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, просив справу розглядати для забезпечення рівності прав сторін (з урахуванням неявки відповідачки та її представника) також і за його відсутності (а.с. № 201). Відповідачка або її представники в судове засідання 16.05.2023р. не з`явилися, про дату розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с. № 192-199). Крім того, про дату судового засідання 16.05.2023р. відповідачку було повідомлено шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада України» (а.с. № 200). Варто зазначити, що у відповідачки - 5 представників, 4 з яких є партнерами одного того ж адвокатського об`єднання (адвокати - Стрижак Є.Ю., Кобець К.В., Ольховик-Красильнікова Л.П., Бабка Г.Г., Єрмолаєва Я.І., ордера адвокатів - а.с. № 52, 88, 116, 148, 174 ). Жодний з 5-ти представників відповідачки в судове засідання 16.05.2023р. не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи або про причини неявки в судове засідання суду не скерував. За вищезазначеного, з урахуванням заяви представника позивача від 16.05.2023р. та неявки відповідачки або її представника при належному повідомленні про дату судового засідання, розгляд справи 16.05.2023р. здійснювався у відповідності до положень ст. 223 та ч.2 ст. 247 ЦПК України за відсутності обох сторін (їх представників) та без фіксації судового процесу технічними засобами. Підстав для ухвалення заочного рішення у справі немає, оскільки відсутня сукупність умов, яка передбачена ч.1 ст. 280 ЦПК України, а саме з тексту клопотання про зупинення провадження по справі, а також з тексту клопотання про витребування доказів (а.с. №42-45, 106-107) вбачається, що відповідачкою позовні вимоги не визнаються і цій позиції буде дана належна оцінка поруч з іншими доказами. Суд, вивчивши матеріали справи, надавши оцінку змісту заперечень стосовно позовних вимог, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб 18.04.2003р. у ВРАЦС Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська під актовим записом № 213 (а.с. № 9, 20, 203-204). У період шлюбу народилось дві доньки: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] (а.с. № 20, 25, 203-204). Офіційно шлюб було розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.07.2021р. у цивільній справі № 201/12134/20, яке набрало законної сили 05.10.2021р. (а.с. № 203-204, 205-208). По тексту рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.07.2021р. у цивільній справі № 201/12134/20 зазначено, що подружжя остаточно припинило шлюбні стосунки з вересня 2020р. (а.с. № 203-204), отже ці обставини не підлягають доказуванню в силу положень ч.4 ст. 82 ЦПК України. Відповідачка [PERSON] була зареєстрована 31.10.2017р. за адресою: [ADDRESS] (а.с. № 11). Судом встановлено, що відповідачка з моменту реєстрації шлюбу, тобто з 2003р., фактично мешкала за адресою: [ADDRESS] Дані обставини підтверджуються наступними доказами: актом про проживання від 29.11.2021р., який складений мешканцями будинку [ADDRESS] , з якого вбачається, що подружжя [PERSON] у період часу з 2003р. до 2013р. проживало за цією адресою (а.с. № 14); актом про непроживання від 20.09.2021р., який складений мешканцями будинку [ADDRESS] , де зазначено, що відповідачка більше 4 років не проживала у квартирі [ADDRESS] , а також в якому зазначено, що особисті речі [PERSON] в квартирі [ADDRESS] відсутні (а.с. № 12); актом про непроживання від 30.10.2021р., який підписаний мешканцями будинку [ADDRESS] , де зазначено, що відповідачка не проживала у квартирі [ADDRESS] (а.с. № 13). Відповідно до довідок №73 та №74 від 12.10.2015р. доньки позивача та відповідачки [PERSON] та [PERSON] навчались у Київській середній спеціалізованій музичній школі - інтернаті за фахом «скрипка» (а.с. № 27). Станом на 04.10.2021р. [PERSON] навчалася у 11-А класі того ж самого навчального закладу, що підтверджується довідкою №142 від 04.10.2021р. (а.с. № 28). Відповідно до цієї ж довідки [PERSON] навчалася в одному і тому ж закладі освіти на постійній основі з 3-го класу, тобто з 2015р. та станом на дату видачі довідки. Оскільки в довідці зазначено, що [PERSON] відвідує музичну школу-інтернат на постійній основі, починаючи з 2015р. та станом на 04.10.2021р. (дата видачі довідки), суд робить висновок, що відповідачка постійно проживала разом з донькою у м. Києві протягом останніх п`яти років (що передували пред`явленню позову). Поза увагою суду не може залишитися той факт, що відповідачка особисто підтверджувала обставини постійного проживання у м. Києві орієнтовно з 2015р. відповідно до поданої позовної заяви, що розглядалась Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська у справі №201/7714/21. Так, по тексту позову, який підписано адвокатом Стрижаком Є.Ю., зазначено, що станом на дату подачі позову (07.08.2021р.) відповідачка проживає в м. Києві протягом останніх п`яти років та планує переїзд на постійне місце проживання за кордон (а.с.№ 20-24). Стосовно права власності позивача на квартиру [ADDRESS] , то суд зазначає, що в матеріалах справи наявні докази, що ця квартира на праві власності в цілому належить позивачу [PERSON] . Так, 17.12.2021р. державним нотаріусом Першої дніпровської державної нотаріальної контори Кравцовою А.І. на ім`я позивача видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після померлої [INFO] матері позивача [PERSON] , а саме на квартиру [ADDRESS] , спадкова справа № 34/2019 (а.с. № 68). Стосовно правових підстав позовних вимог [PERSON] в уточненій редакції від 18.04.2022р. суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р., відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р.», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997р. № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Як зазначалося вище позивач є єдиним власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч.ч.1,2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитки та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено в ст.41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Згідно із ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати користі якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст.321 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13.10.2020р. у справі №447/455/17 визначила, що втрата сімейних зв`язків є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на житлове приміщення. Таким чином, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 16.12.2020р. у справі №182/7347/18 зазначив, що виселення родичів є припинення права сервітуту, до цих правовідносин застосовуються норми ЦК України. Відповідно положень глави 32 ЦК України сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна прав володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до п.4 ч.1 ст.406 ЦК України встановлено, що сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові 15.05.2017р. у справі №734/387/15, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України. Верховний Суд України у своїй постанові від 16.11.2016р. у справі №6-709цс16 зазначає, що власник житла усуває перешкоди в користуванні цим житлом зареєстрованою особою шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації. Разом з тим, відповідно до висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 08.02.2017р. у справі №552/46/16, фізичне видворення власником і подальший не допуск особи до квартири, викидання її речей та заміна вхідних замків ще не означає юридичне позбавлення права особи на користування квартирою, якщо вона там зареєстрована. Аналізуючи вищезазначені докази та постанови Верховного Суду та Верховного Суду України, суд дійшов висновку, що із втратою сімейних зв`язків між сторонами у справі та після добровільного звільнення спірної квартири з боку відповідачки, наявні підстави для висновку, що у [PERSON] припинилося право сервітуту на квартиру [ADDRESS] . Суд критично оцінює заперечення представника відповідачки - адвоката Стрижака Є.Ю. (містяться по тексту клопотань про зупинення провадження по справі та про витребування доказів), стосовно того, що відповідачка не має іншого житла, а тому не підлягає визнанню такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] , з огляду на те, що відповідачка має нерухоме майно згідно відомостей Єдиного державного реєстру прав власності на нерухоме майно, а саме - 1/2 частину квартири [ADDRESS] (а.с. № 29-31). Стан цього житлового приміщення (відповіді від 15.11.2022р. та 13.01.2023р. на ухвалу суду про витребування доказів від 20.07.202022р. - а.с. № 145, 170) для правильного вирішення цивільно-правового спору у цій цивільній справі правового значення не має. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, отже підлягають задоволенню в повному обсязі. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦК України та приймаючи до уваги, що позов задоволено в повному обсязі, суд вважає, що з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 908 грн. (а.с. № 2), за ставками судового збору на 2021р., коли і подано позов. На підставі викладеного,

Outcome: approved