Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

13 січня 2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] з вимогою про розірвання шлюбу між сторонами, який зареєстровано 23 лютого 2008 року у Новояворівській міській раді Яворівського району Львівської області, актовий запис за №29. Позивач вказала, що сторони мають двох спільних неповнолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . Зазначила, що сімейне життя не склалося, фактично з моменту реєстрації шлюбу вони проживали подружнім життям фрагментарно. Вказане привело до того, що сім`я розпалась та на протязі останнього року подружжя проживає окремо один від одного, сторони не ведуть спільного господарства. За таких обставин позивач вимушена була звернутися до суду із відповідним позовом, посилаючись на те, що подальше спільне життя з відповідачем і збереження шлюбу є неможливим, оскільки суперечить їх інтересам. Крім того, позивач зазначила, що діти проживають разом з нею, спору з відповідачем щодо визначення місця їхнього проживання немає, відтак прохала залишити їх проживати разом з нею. Також, позивач прохала після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 квітня 2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи по суті з повідомленням сторін без їх виклику на 30 травня 2023 року (а.с.18). Позивач [PERSON] про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.20,21), заяву із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін не подавала. Разом з тим, у відповідних письмових заявах, поданих до суду, позивач [PERSON] та її повноважний представник - адвокат Бобак О.Б., кожна окремо, зазначили, що позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі, прохали суд провести розгляд справи без участі позивача та її представника на підставі наявних в матеріалах справи доказів (а.с.16,24). Відповідач [PERSON] про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.22), заяву із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін не подавав, правом подати відзив на позовну заяву не скористався, будь-яких заяв та клопотань від відповідача до суду не надходило. Виходячи з положень ч.5 ст.279 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.1 ст.279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10. Суд, з`ясувавши позицію позивача, викладену в позовній заяві та у додатковій письмовій заяві, поданій до суду, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та надавши їм належну оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Із свідоцтва про шлюб вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 23 лютого 2008 року у Новояворівській міській раді Яворівського району Львівської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів 23 лютого 2008 року зроблено відповідний актовий запис за №29 (а.с.4). Від даного шлюбу сторони мають двох спільних неповнолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] , які проживають з матір`ю - позивачем [PERSON] (а.с.5,6,7,8-9,10,11-12). З письмових пояснень позивача та матеріалів справи вбачається, що сімейне життя сторін не склалося, оскільки вони проживали подружнім життям фрагментарно, через що сім`я розпалась та на протязі останнього року подружжя проживає окремо один від одного, сторони не ведуть спільного господарства. При цьому, позивач вважає подальше спільне життя і збереження шлюбу між ними неможливим та недоцільним (а.с.1-2,7,8-9,10,11-12,16,24). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач [PERSON] правом подати відзив на позовну заяву не скористався, будь-яких заперечень проти позову з посиланням на відповідні докази не надав, проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження не заперечував. Таким чином, на переконання суду, відповідач [PERSON] вищезазначені обставини у справі не оспорював, фактично їх визнав, тому у відповідності до вимог ч.1 ст.82 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню. Згідно положень статті 111 Сімейного кодексу України (далі - СК України) суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Позивач [PERSON] прохала позов задовольнити, фактично за змістом позову та додаткових заяв, поданих до суду, письмово заперечувала проти надання подружжю строку для примирення (а.с.1-2,16,24). Відповідач [PERSON] клопотань про надання подружжю строку для примирення не заявляв. За таких обставин суд вважає, що сторони не виявили бажання зберегти подружні відносини. Відповідно до ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За такої сукупності обставин у справі суд дійшов висновку, що причини, які спонукали позивача [PERSON] на розірвання шлюбу, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними є неможливим, воно суперечить інтересам кожного з подружжя, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Згідно зі ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач [PERSON] як особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, не виявила бажання відновити своє дошлюбне прізвище та прохала суд після розірвання шлюбу залишити їй прізвище чоловіка «[PERSON] ». Виходячи з наведеного, суд вважає за необхідне після розірвання шлюбу позивачу [PERSON] залишити прізвище «[PERSON] ». Спору про поділ спільного майна подружжя після розірвання шлюбу між сторонами на час розгляду даної справи немає. Разом з тим, щодо залишення місця проживання неповнолітніх дітей разом з матір`ю, суд зазначає наступне. Згідно з частинами другою, восьмою та дев`ятою статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон) кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону). За змістом позову та його резолютивної частини позивач вказує на доцільність залишити проживати неповнолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] , разом з нею, як їх матір`ю. Частинами другою-четвертою статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до абзацу першого частини першої ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 (провадження №61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Верховний Суд у постанові від 18 липня 2022 року у справі № 405/4659/21 (провадження № 61-5775св22) вказав, що враховуючи, що сторони не зверталися до суду при розгляді цієї справи із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати з матір`ю, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи та не змінюючи його. У постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) Верховний Суд встановив, що зазначення у резолютивній частині рішення суду про те, щоб малолітнього сина залишити на проживання з матір`ю, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, оскільки суд лише констатував, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання. Аналіз судової практики вказує на те, що суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, однак таке питання вирішується шляхом залишення дітей з тим із батьків, з яким діти проживали до розірвання шлюбу, без визначення і без зміни їх фактичного місця проживання. Як встановлено судом, на день розгляду справи діти сторін - син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] , мають повних 14 та 10 років відповідно (а.с.5,6). У ході розгляду справи встановлено, що сторони проживають окремо, а неповнолітні діти проживають разом із матір`ю (а.с.7). Судом також встановлено, що між сторонами з того моменту як вони почали проживати окремо, не виникало спору щодо визначення місця проживання дітей. Фактичне проживання дітей разом із матір`ю вказує на те, що сторони спільно, за взаємною згодою вирішили, що діти залишаться з позивачем. Відомості про те, що позивач чинить відповідачу перешкоди з цих підстав, в матеріалах справи відсутні. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що неповнолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , якій на час розгляду справи вже виповнилось повних 10 років, після розірвання шлюбу слід залишити проживати з матір`ю - позивачем [PERSON] .. Водночас суд зауважує, що під час розгляду цієї справи не вирішується питання про визначення місця проживання дитини, а тільки констатується факт з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому місце проживання дитини, оскільки після припинення шлюбних відносин дитина сторін - донька [PERSON] , [INFO] , за їх спільною згодою залишилася проживати з матір`ю. Разом з тим, як зазначалося вище, іншій дитині сторін - сину [PERSON] , [INFO] , на час розгляду справи виповнилось повних 14 років, а тому в силу діючого законодавства місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відтак, в задоволенні вказаної позовної вимоги слід відмовити у зв`язку з відсутністю для цього законних підстав. При цьому, суд зауважує, що оскільки на момент розгляду справи в суді між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дітей, позов на вирішення такого спору сторони не пред`являли, а тому суд не вправі вирішувати питання визначення місця проживання дітей, зокрема, сина [PERSON] , [INFO] , оскільки відповідно до ч.2 ст.264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Також суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що у випадку наявності спору щодо визначення місця проживання дітей, такий спір між батьками може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Питання про розподіл судових витрат позивачем не порушувалось.

Outcome: partial