Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що у липні 2021 року вона зверталась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до держави Україна в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Департаменту патрульної поліції, [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої службовою особою органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, з обґрунтуванням позовних вимог, серед іншого, порушенням щодо неї службовою особою органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень її конвенційного права на справедливий суд та конвенційного права на заборону катувань під час незаконного притягнення її до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП (через складання 22 березня 2021 року інспектором УПП в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції лейтенантом поліції Корнійчуком Є.О. протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ №131274). Зазначає, що рішенням від 31 січня 2022 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська по цивільній справі №201/7848/21, відкритій за її вищезазначеним позовом, протиправно відмовив їй у задоволенні вищезазначеного позову, а постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2022 року рішення суду першої інстанції від 31 січня 2022 року по вищевказаній цивільній справі було протиправно залишено без задоволення із залишенням без змін рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. Вказує, що постановою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року задоволено повністю її касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2022 року по цивільній справі №201/7848/21 із скасуванням вказаних судових рішень та направленням цивільної справи №201/7848/21 на новий розгляд до суду першої інстанції. Таким чином, у постанові від 14 грудня 2022 року по цивільній справі №201/7848/21 Верховним Судом встановлено преюдиційні обставини щодо порушення Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська та Дніпровським апеляційним судом норм матеріального та процесуального права під час судових процедур по цивільній справі №201/7848/21 у період часу з 09 серпня 2021 року по 17 травня 2022 року, при цьому, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2022 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2022 року у цивільній справі №201/7848/21 скасовані судом касаційної інстанції, які всупереч вимогам ч. 3 ст. 263 ЦПК України не відповідали завданню цивільного судочинства, що є свідченням вчинення зазначеними національними органами протиправної бездіяльності щодо захисту на національному рівні у період часу з 09 серпня 2021 року по 17 травня 2022 року її порушених конвенційних прав, адже вони не забезпечили їй справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільної справи №201/7848/21 з метою ефективного захисту на національному рівні її порушених конвенційних прав, порушених особою, яка здійснювала свої офіційні повноваження (інспектором УПП в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції лейтенантом поліції Корнійчуком Є.О.), що й завдало їй моральну шкоду. Зазначає, що за вищезазначених преюдиційних обставин, держава Україна в її національних органів (Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та Дніпровського апеляційного сулу) у період часу з 09 серпня 2021 року до 17 травня 2022 року вчинила протиправну бездіяльність щодо ефективного захисту в судовому (цивільно-процесуальному) порядку її конвенційних прав на заборону катування та на справедливий суд, не дотримавшись негативного зобов`язання щодо забезпечення реалізації нею конвенційного права на ефективний засіб юридичного захисту (цивільно-процесуальний захист потерпілого від делікту) в національних судових органах в рамках судових процедур по цивільній справі №201/7848/21, чим порушила її конвенційні права. Вказує, що за викладених у позові обставин держава Україна (в особі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та Дніпровського апеляційного суду), допустивши зазначені нею епізоди бездіяльності щодо обов`язкового дотримання її конвенційних прав у період часу з 09 серпня 2021 року до 17 травня 2022 року під час судових процедур по цивільній справі №201/7848/21, порушила своє зобов`язання гарантувати їй право па заборону катування (деклароване ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод), порушила своє зобов`язання гарантувати їй право на ефективний засіб юридичного захисту (деклароване ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод), порушила своє зобов`язання гарантувати їй право на справедливий суд (деклароване ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод) та порушила свої міжнародні гарантії поважати її права людини, визначені у розділі І Конвенції (декларовані у ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод) через вчинення вищевказаних протиправних діянь її національних органів. Вказує, що бездіяльність Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та Дніпровського апеляційного суду щодо дотримання зазначених нею нормативних вимог при здійсненні судових процедур у справі №201/7848/21 у період часу з 09 серпня 2021 року до теперішнього часу унеможливила гіпотетичне відшкодування завданої їй деліктом представника органу державної влади (який безпосередньо порушив її (фундаментальні конвенційні права) моральної та матеріальної шкоди, унеможливило ефективне відновлення її порушених конвенційних прав на заборону катування та на справедливий суд через відсутність справедливих умов для належної реалізації нею конвенційного права на ефективний цивільно-правовий засіб юридичного захисту в національному органі, становить ознаку протиправної бездіяльності зазначених суб`єктів при здійсненні ними їх офіційних повноважень, що за нормами законодавства України, є єдиними органами держави Україна, які були правомочними (у відповідності до вимог ЦПК України) здійснити реалізацію її конвенційних прав під час здійснення судових процедур у справі №201/7848/21 та забезпечити ефективний захист її порушених конвенційних прав на національному рівні за допомогою доступних судових процедур. Зазначає, що з урахуванням норм ч. 1 ст. 170 ЦК України, протиправні діяння Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та Дніпровського апеляційного суду (що здійснювали свої офіційні повноваження як органи державної влади в межах їх компетенції та безпосередньо порушили її конвенційні права на справедливий суд, на заборону катування та ефективний засіб юридичного захисту через вчинену ними бездіяльність щодо безумовного дотримання стосовно неї судових процедур у справі №201/7848/21), спричинили порушення державою Україна її конвенційного права на справедливий суд (передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини та осовновопложних свобод), її конвенційного права на ефективний засіб юридичного захисту (передбаченого ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод), її конвенційного права на заборону катування (декларованого ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод) та наданих їй державою Україна гарантій дотримання прав і свобод, визначених у розділі І Конвенції (передбачених ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод), що завдало їй моральної шкоди та, в силу ст. 3 Конституції України (держава відповідає перед людиною за свою діяльність), обумовило виникнення у держави Україна цивільного обов`язку відшкодування їй моральної шкоди, завданої внаслідок вищезазначених порушень її конвенційних прав через встановлені Верховним Судом протиправні діяння зазначених суб`єктів судової вдали під час здійснення ними судових процедур у справі №201/7848/21. Вказує, що розмір шкоди, завданої їй внаслідок порушення її конвенційних прав через бездіяльність Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та Дніпровського апеляційного суду, вчинену ними під час судових процедур по цивільній справі №201/7848/21 у період часу з 09 серпня 2021 року по 15 травня 2022 року визначений в розмірі 1\~600 000 грн. (що розрахований на підставі настанов прецедентних рішень ЄСПЛ у справі «Скордіно проти Італії» (№1) від 29 березня 2006 року, № 36813/97, пп. 203-204, у справі «Вассерман проти Росії» (№2) від 10 квітня 2008 року, №21071/05, пп. 49-51, та у справі «Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. UK» від 28 травня 1985 року (Series A №94, п. 96), що відповідає висновкам п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16, ґрунтується на презумпції наявності її моральних страждань від вчинених проти неї протиправних дій Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та Дніпровського апеляційного суду, вчинених ними під час судових процедур у цивільній справі №201/7848/21 у період часу з 09 серпня 2021 року по 17 травня 2022 року, наявності сукупності порушень її прав, визначених в розділі І Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантії дотримання яких надані державою Україна у ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Вказує, що моральна шкода, завдана їй внаслідок порушень її конвенційних прав полягає у глибоких душевних стражданнях, емоційній пригніченості та у приниженні честі, гідності та ділової репутації, яких вона зазнала у зв`язку із вищеописаними протиправними діяннями Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та Дніпровського апеляційного суду під час відправлення судових процедур по цивільній справі №201/7848/21 у період часу з 09 серпня 2021 року по 17 травня 2022 року: вона послідовно зверталась у відповідності до законодавства України до належних національних органів держави Україна за захистом її порушених основоположних прав людини, та завдання їй вищезазначеної моральної шкоди у розмірі 1\~600 000 грн. причинно-наслідкове обумовлено порушенням її конвенційних прав (на заборону катування, на справедливий суд та ефективний засіб юридичного захисту) під час бездіяльності Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та Дніпровського апеляційного суду. У зв`язку з вищезазначеним, вона звернулась до суду з цією позовною заявою за захистом своїх прав та законних інтересів, в якій просила стягнути з держави Україна на її користь в якості відшкодування моральної шкоди грошову суму в загальному розмірі 1\~600\~000 грн., а саме: 400\~000 грн. грошове відшкодування приниження честі, гідності, ділової репутації, спричинених душевних страждань та емоційної пригніченості, завданих їй у зв`язку з протиправною бездіяльністю держави Україна щодо ефективного захисту її конвенційних прав під час судових процедур у цивільній справі №201/7848/21 у період часу з 09 серпня 2021 року по 17 травня 2022 року, під час яких національними органами держави Україна (Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська та Дніпровським апеляційним судом) не було забезпечено об`єктивного розслідування порушення щодо неї на національному рівні ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що обумовило порушення зобов`язання держави Україна гарантувати їй право на заборону катування; 400\~000 грн. - грошове відшкодування приниження честі, гідності, ділової репутації, спричинених душевних страждань та емоційної пригніченості, завданих їй у зв`язку з протиправною бездіяльністю держави Україна щодо дотримання її конвенційних прав у період часу з 09 серпня 2021 року по 17 травня 2022 року під час судових процедур у цивільній справі №201/7848/21, під час яких національними органами держави Україна (Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська та Дніпровським апеляційним судом) протиправно не було дотримано визначені ЦПК України правила судової процедури та не було забезпечено справедливий розгляд цивільної справи №201/7848/21, яка становила для неї підвищене соціальне значення, що обумовило порушення зобов`язання держави Україна гарантувати їй право на справедливий суд; 400\~000 грн. грошове відшкодування душевних страждань та емоційної пригніченості, завданих їй у зв`язку з протиправною бездіяльністю держави Україна щодо отримання нею в національних органах (в Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська та Дніпровському апеляційному суді) під час судових процедур у цивільній справі №201/7848/21 у період часу з 09 серпня 2021 року по 17 травня 2022 року ефективного засобу юридичного захисту (цивільно-правового) її конвенційного права на заборону катування та конвенційного права на справедливий суд, що обумовило порушення зобов`язання держави Україна гарантувати їй право на ефективний засіб юридичного захисту; 400\~000 грн. - грошове відшкодування приниження честі, гідності та емоційної пригніченості, завданих їй у зв`язку з протиправною бездіяльністю держави Україна щодо гарантування дотримання її конвенційних прав на національному рівні, що унеможливило у період часу з 09 серпня 2021 року по 17 травня 2022 року під час судових процедур у цивільній справі №201/7848/21 отримання нею в національних органах (Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська та Дніпровському апеляційному суді) ефективного засобу юридичного захисту (цивільно-правового) її конвенційного права на заборону катування та супроводжувалась порушенням її конвенційного права на справедливий суд, що порушило зобов`язання держави Україна поважати її права людини, гарантії безумовного дотримання яких надані державою Україна у ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 23 лютого 2023 року представником відповідача на електронну пошту суду направлено відзив на позовну заяву у якому він просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви в повному обсязі, в обґрунтування зазначив, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є: наявність неправомірних дій цього органу; наявність шкоди; причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, а довести існування вказаних умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України. Вказує, що Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) не могло завдати шкоди позивачу, а також позивачем не надано доказів на підтвердження своїх позовних вимог щодо завдання відповідачем моральної шкоди. Зазначає, що ця справа не відноситься до компетенції Міністерства юстиції України та його структурних підрозділів, а саме: Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), яке не наділено повноваженнями щодо нагляду та контролю за органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури і суду, а тому не може бути відповідачем у вказаній справі. Вказує, що позивач просить стягнути моральну шкоду у розмірі 1\~600\~000 грн. та обґрунтовуючи суму моральної шкоди посилається лише на порушення конвенційного права на справедливий суд та конвенційного права на заборону катування. Зазначений розмір заявленої позивачем суми моральної шкоди вважає завищеним та таким, що визначений без повного урахування роз`яснень п. 9 постанови пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року з подальшими змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Вказує, що позивачем не надано переконливих доказів щодо завдання моральної шкоди, а надана довідка Комунального підприємства «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Дніпропетровської обласної ради №21 від 07 липня 2021 року не є належним доказом, оскільки ДТП за участю позивача сталося 13 лютого 2021 року. Ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2023 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про виклик свідків та викликано в судове засідання для допиту в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , яка надала свою згоду бути допитаною в якості свідка, а також відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про застосування заходів процесуального примусу до відповідача і задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про зобов`язання вчинити дії та зобов`язано відповідача надати письмові відповіді на поставленні позивачем питання у позовній заяві у відповідності до вимог ст. 93 ЦПК України. 20 березня 2023 року представником відповідача на електронну пошту суду направлено заяву-пояснення (на виконання ухвали суду). Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2023 року відмолено у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про застосування заходів процесуального примусу до відповідача та зобов`язання вчинити дії. 25 травня 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відмовлено у задоволенні заяви представника позивача адвоката Негольшова С.М. про відвід судді. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та зазначені у судовому засіданні. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши думку сторін та покази свідків [PERSON] , [PERSON] , яка виявила бажання надати пояснення в якості свідка, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2022 року у справі №201/7848/21 відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Держави Україна в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, Департаменту патрульної поліції, [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої службовою особою органу державної влади при здійсненні нею свої повноважень (а. с. 34-48). Матеріалами справи підтверджено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2022 року було залишено без задоволення апеляційну скаргу представника [PERSON] [PERSON] та залишено без змін рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2022 року (а. с. 49-55). Також матеріалами справи підтверджено, що постановою Верхового суду від 14 грудня 2022 року задоволено касаційну скаргу адвоката Негольшова С.М. в інтересах [PERSON] та скасовані рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 31 січня 2022 року і постанова Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2022 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а. с. 56-68). Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 1 статті 1166, 1167 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Загальною підставою відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди. Протиправна поведінка може виявлятися у прийнятті особою неправомірного рішення або у неправомірній поведінці. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Відповідальність настає лише за вини заподіювача шкоди. Тобто, відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє особу від відповідальності. У той же час, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Згідно із ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 1174 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 21, 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу; наявність шкоди; причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі №487/6970/20 містить висновки, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2021 року у справі №296/9400/20 вказано, що сам по собі факт того, що судовим рішенням визнано протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області у наданні [PERSON] дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у користування земельної ділянки, не свідчить про наявність заподіяння шкоди позивачу. Подібні висновки містяться зокрема, в постановах Верховного Суду від 06 вересня 2021 року в справі №296/3139/20, від 16 вересня 2020 року в справі №243/5118/19, від 12 квітня 2019 року в справі №686/10651/18, від 25 листопада 2019 року в справі №686/22462/18, від 31 липня 2019 року в справі №686/22133/18. Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб органу державної влади. Відповідно до підпункту 4 пункту 3 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 р. № 228 (зі змінами), до завдань Мін`юсту відноситься забезпечення самопредставництва Мін`юсту як органу державної влади, який у випадках, передбачених законом, бере участь у справах та діє у судах України від імені та в інтересах держави, зокрема через територіальні органи Мін`юсту; здійснення захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України. Законність, своєчасність розгляду судових справ, нагляд та контроль за судовим процесом перебуває поза межами компетенції Міністерства юстиції України та його територіальних органів. Відповідно до ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Згідно з ч. 1, 11 ст. 49 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом. Європейський суд з прав людини встановив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї зі справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (рішення від 12 березня 2009 року у справі Плахтєєв та Плахтєєва проти України (Plakhteyev and Plakhteyeva v. Ukraine)). Схожий висновок висловлено Верховним Судом України, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16, в якій зазначено, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя. Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Порядок та строки відкриття провадження по справі, проведення підготовчого засідання та строки розгляду справи по суті визначені у Розділі ІІІ Цивільного процесуального кодексу України. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Зазначене є завданням цивільного судочинства (стаття 2 ЦПК України). Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу зазначених положень, вбачається, що учасники справи мають передбачені процесуальним законом права та обов`язки, а обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Саме на позивача покладено обов`язок довести, якими саме діями йому завдано моральну шкоду, в чому вона полягає та з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір. Гарантоване ст. 55 Конституції України і конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява №26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. З огляду на вказане, судом встановлено, що позивач звернулась до суду із вимогами про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок того, що рішенням від 31 січня 2022 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у цивільній справі №201/7848/21 протиправно відмовлено їй у задоволенні позову до держави Україна в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Департаменту патрульної поліції, [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої службовою особою органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, а постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2022 року рішення суду першої інстанції від 31 січня 2022 року у вищевказаній цивільній справі було протиправно залишено без задоволення із залишенням без змін рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, які постановою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року були скасовані та направлено цивільну справу №201/7848/21 на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав того, що місцевий суд належним чином не встановив фактичних обставин, які мають значення для ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а суд апеляційної інстанції не усунув порушень, допущених судом першої інстанції під час розгляду справи, тобто, суди неправильно застосували норми матеріального і процесуального права та дійшли передчасного висновку про відмову у позові. При цьому, з Єдиного державного реєстру судових рішень судом також було встановлено, що Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська на час розгляду цієї справи не ухвалив рішення по цивільній справі №201/7848/21, яку постановою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Слід також зазначити, що з огляду на зміст заявлених позивачем вимог та наведених на їх обґрунтування мотивів, вони стосуються лише незгоди позивача з прийнятими Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська та Дніпровським апеляційним судом рішеннями за наслідками розгляду судами її позовної заяви та апеляційної скарги її представника у цивільній справі №201/7848/21, а також тривалим розглядом справи. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Разом з тим, чинним ЦПК України передбачено спосіб оскарження судових рішень шляхом подання скарг до суду апеляційної та касаційної інстанцій, а щодо незгоди з діями або бездіяльністю суддів, це може слугувати підставою для звернення зі скаргою до компетентного органу, а не подання окремого позову про стягнення моральної шкоди, оскільки чинним законодавством України передбачена для цього інша процедура. За наведених вище обставин слід зауважити, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень суду першої та апеляційної інстанцій не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а саме посилання на скасування постановою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, постанови Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2022 року і направлення цивільної справи №201/7848/21 на новий розгляд до суду першої інстанції, а тому суд не може вважати доведеним фактом спричинення позивачу моральної шкоди. Враховуючи наведене, під час судового розгляду позивачем не було належним чином обґрунтовано заявлений розмір моральної шкоди і не надано доказів на його підтвердження, та відсутнє належне обґрунтування причинно-наслідкового зв`язку між моральною шкодою та діями судів першої та апеляційної інстанцій. Також у судовому засіданні були допитані в якості свідків - [PERSON] та [PERSON] , але зміст наданих пояснень не містили будь-які додаткові обґрунтування позовних вимог, а тому суд не бере їх до уваги, оскільки вони не мають беззаперечного доказового значення у цій справі. За викладених обставин, за відсутності належних та допустимих доказів наявності порушеного відповідачем права позивача, яке підлягає захисту в судовому порядку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з наданих позивачем обґрунтувань та доказів, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Згідно із ч. 1, п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 1 та пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, то у суду відсутні підстави для задоволення вимог позивача в частині стягнення судових витрат, які були заявлені позивачем.

Outcome: dismissed