Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] за набувальною давністю. Мотивувала позовні вимоги тим, що вона є власником 1/4 частки вказаного майна. Крім того, право власності на 1/4 частку будинку належить також [PERSON] . Вказані частки набуті ними у власність на підставі заповіту [PERSON] , який помер [INFO] . Інша 1/2 частка будинку будь-якій особи не належить. Будь-яка інформація щодо власника такої відсутня. Зауважила, що цю частину будинковолодіння після смерті спадкодавця ніхто не прийняв. Повідомила, що вона понад 10 років обслуговує житловий будинок, відкрито користується та добросовісно володіє ним, здійснює поточний ремонт. З огляду на вказане, просила позовні вимоги задовольнити. Крім того, просила витребувати докази у Пустомитівської державної нотаріальної контори Львівської області. Ухвалою судді від 03 листопада 2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 13 грудня 2022 року задоволено клопотання про витребування доказів, витребувано у Пустомитівської державної нотаріальної контори Львівської області інформацію про заведення спадкових справ після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] ; [PERSON] , 1904 року народження, яка померла 1976 року; [PERSON] , 1907 року народження, який помер 1979 року, а також належним чином засвідчені копії спадкових справи, заведених після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] ; [PERSON] , 1904 року народження, яка померла 1976 року; [PERSON] , 1907 року народження, який помер 1979 року, - у разі їх заведення. 04 січня 2023 року від Пустомитівської державної нотаріальної контори Львівської області до суду надійшов лист, з якого вбачається, що згідно відомостей зі Спадкового реєстру спадкові справи не вищезгаданих спадкодавців не заводилися. Водночас, відомості про заведення спадкових справ на осіб, які померли до 2000 року необхідно уточнити у Львівському державному нотаріальному архіві, оскільки до запровадження у 2000 році Спадкового реєстру такі відомості містилися в алфавітній книзі обліку спадкових справ та у книзі обліку реєстрації спадкових справи, які по 2004 рік здані на зберігання до Львівського державного нотаріального архіву. Ухвалою від 30 січня 2023 року витребувано у Львівського державного нотаріального архіву інформацію про заведення спадкових справ після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] ; [PERSON] , 1904 року народження, яка померла 1976 року; [PERSON] , 1907 року народження, який помер 1979 року, а також належним чином засвідчені копії спадкових справи, заведених після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] ; [PERSON] , 1904 року народження, яка померла 1976 року; [PERSON] , 1907 року народження, який помер 1979 року, - у разі їх заведення. 09 березня 2023 року до суду від Львівського державного нотаріального архіву надійшли витребувані докази. Протокольною ухвалою від 24 квітня 2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з мотивів, викладених у позові, просила їх задовольнити. Відповідач Давидівська сільська рада Львівського району Львівської області, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, явку повноважного представника не забезпечила, причини неявки суду не повідомила, клопотань про розгляд справи за її відсутності або про відкладення судового розгляду не подала. Зі згоди сторони позивача суд постановляє ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину по заповіту від 24 січня 1980 року [PERSON] та [PERSON] набули право власності на 1/2 частку згаданого житлового будинку, а саме кожен на 1/4 частку такого, після смерті [INFO] [PERSON] . Внаслідок укладення шлюбу 19 липня 1986 року з [PERSON] , [PERSON] змінила своє прізвище на « [PERSON] », що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 19 липня 1986 року. Право власності на частки вищевказаного житлового будинку зареєстроване за [PERSON] та [PERSON] 24 січня 2022 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості № 313308965 від 25 жовтня 2022 року. Крім того, у вказаному витязі відсутня інформація власника іншої 1/2 частки житлового будинку. Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 січня 1980 року, [PERSON] успадкував після смерті [INFO] [PERSON] 1/2 частку вищезгаданого житлового будинку. Таким чином, судом встановлено, що після смерті [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшов згаданий вище житловий будинок. На підставі заповіту [PERSON] видано свідоцтва про право на спадщину по заповіту від 24 січня 1980 року, на підставі якого [PERSON] та [PERSON] успадкували по 1/4 частці згаданого вище будинку кожен. [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 січня 1980 року успадкував право власності на 1/2 частку житлового будинку. Як зазначає позивач у позовній заяві, [PERSON] народився [INFO] та 24 червня 1983 року був усиновлений [PERSON] . У зв`язку з наведеним він змінив прізвище на « [PERSON] », а ім`я по батькові на « [PERSON] ». Враховуючи викладене, після смерті [INFO] [PERSON] спадщина, до складу якої увійшла 1/2 частку згаданого вище житлового будинку, прийнята його онуком [PERSON] ( [PERSON] , який станом на момент розгляду справи є власником такої. Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та на відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності. Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17. Отже, суду при вирішенні спору належить встановити факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Такий висновок міститься у рішеннях Верховного Суду у справах № 199/9518/15-ц від 07 травня 2018 року № 307/51/17, від 10 травня 2018 року та № 296/6949/17 19 вересня 2018 року. Всупереч вказаного, позивач володіє спірним майном титульно, а саме як власник 1/4 частки такого. Крім того, суд приймає до уваги також те, що позивач володіє спірним майном на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, оскільки успадкувала свою частку після смерті попереднього власника майна [PERSON] . Окрім цього, суд вважає встановленим факт, що позивачу було достеменно відомо про те, що право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку оформлене на [PERSON] ( [PERSON] , оскільки про дану обставину їй не могло бути невідомо. Що стосується проживання позивача у спірному майні тривалий час, утримання його в належному стані та здійснення оплати за житлово-комунальні послуги, то дані обставини не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю за ст. 344 ЦК України. Крім того, слід зазначити, що Давидівська сільська рада Львівського району Львівської області є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки, як попередньо встановлено, частка житла, право власності на яку просить визнати позивач, належить [PERSON] ( [PERSON] ), який до участі у справі не залучений. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що аргументи, якими позивач мотивувала свої вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір з відповідача на користь позивача стягненню не підлягає.

Outcome: dismissed