Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

КП "Харківські теплові мережі" звернулось до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання в сумі 97690,55 грн., та судовий збір в сумі 2270 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання. Однак в порушення приписів чинного законодавства свого обов`язку щодо проведення оплати за комунальні послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання не здійснюють, внаслідок чого у відповідачів перед позивачем утворилась заборгованість за опалення та гарячу воду за період з 01.08.2001 року по 30.09.2021 року у розмірі 89528,94 грн. В зв`язку з наявністю заборгованості на прострочену суму позивачем також нараховано 5676,72 грн. інфляційних витрат та 2484,89 грн. 3% річних. Відповідачем [PERSON] 17.12.2021 року подано відзив на позовну заяву, в якій вона просить відмовити в задоволення позову та застосувати строки позовної давності. В обґрунтування відзиву зазначає, що вона є матір`ю [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вказує, що вона разом з доньками зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , та фактично мешкають за адресою: [ADDRESS] . Ніколи в квартирі за адресою: [ADDRESS] , ні вона, ні її доньки фактично не мешкали, жодних послуг з теплопостачання не отримували, жодний договір з позивачем не укладали, згоду на отримання вищезазначених послуг не надавали, абонентських особових рахунків не відкривали. Зазначає, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований та проживає лише [PERSON] [PERSON] та її діти не проживають разом з відповідачем [PERSON] , а тому не можуть користуватись нарівні з ним усіма правами і нести всі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Також зазначає, що вона з чоловіком мала статус багатодітної сім`ї з 2004 року до 2014 року, в зв`язку з чим вони мали пільги, в тому числі 50-відсоткову знижку плати за користування комунальними послугами. Крім того, зазначає, що сплив строк позовної давності зі зверненням з вказаною позовною заявою. Вказує на те, що позовні вимоги за період з 01.08.2001 року по 30.11.2018 року заявлені поза межами трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови в їх задоволенні. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22.11.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22.12.2022 року по справі призначено судове засідання. У судове засідання представник позивача не з`явився, в позовній заяві позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки до суду не повідомили. Відповідно до п. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , та є споживачами послуг з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання, які надаються КП "Харківські теплові мережі". Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». У відповідності до статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води. Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги є індивідуальним споживачем. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до ст. 68 Житлового кодексу України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Відповідно до пп. 1 п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 (далі - Постанова №630), споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки. Відповідно до п. 18 Постанови № 630 розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З матеріалів справи встановлено, що відповідачі належним чином свої зобов`язання щодо оплати послуг з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання не виконували, плату за спожиті послуги у повному обсязі не вносили, внаслідок чого у відповідачів перед позивачем за період з 01.08.2001 року по 30.09.2021 року утворилась заборгованість у розмірі 89528,94 грн. Розмір заборгованості підтверджується наданим суду розрахунком заборгованості. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. У зв`язку із простроченням відповідачами сплати комунальних послуг, позивачем за період з 01.2018 по 09.2021 нараховано 5676,72 грн. інфляційних втрат та 2484,89 грн. 3% річних від простроченої суми. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] просить застосувати до позовних вимог наслідки пропуску строку позовної давності, про що зазначено у відзиві. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частинами четвертою, п`ятою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 наголошував на тому, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22). Враховуючи, що з 12.03.2020 року з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 ЦПК України, продовжуються на строк дії такого карантину, позовні вимоги з 12.03.2017 року заявлені в межах строку позовної давності. При цьому, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги за період до 12.03.2017 р. задоволенню не підлягають, оскільки заявлені поза межами строку позовної давності. Щодо тверджень відповідача [PERSON] про те, що вони з відповідачем [PERSON] мали статус багатодітної сім`ї з 2004 року по 2014 рік та мали пільги, зокрема у вигляді 50-відсоткової знижки на комунальні послуги, то суд зазначає, що з урахуванням строків позовної давності, відповідачі мають заборгованість за період з 12.03.2017 року по 30.09.2021 рік. Відносно доводів відповідача про відсутність укладеного договору про надання послуг з теплопостачання суд зазначає, що вказані посилання є безпідставними, адже відсутність між сторонами договірних зобов`язань, не звільняє споживача від сплати за надані житлово-комунальні послуги. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16. Відносно доводів про фактичного не проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та не споживання ними комунальних послуг за вказаною адресою суд зазначає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів проживання відповідачів за іншою адресою та звернення до КП "ХТМ" з відповідною заявою про перерахунок спожитих послуг в зв`язку з не проживанням. Враховуючи, що відповідачі належним чином зобов`язання щодо оплати комунальних послуг не виконали, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів на користь КП "Харківські теплові мережі" заборгованості за оплату послуг з опалення та постачання гарячої води за період з 12.03.2017 року по 30.09.2021 року у розмірі 63706,85 грн., інфляційних втрат у розмірі 5676,72 грн., 3% річних у розмірі 2484,89 грн. Таким чином, позовні вимоги КП "Харківські теплові мережі" підлягають частковому задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що частка задоволених позовних вимог складає 73,57%, витрати зі сплати судового збору у розмірі 1670,04 грн. (2270 грн.*73,57/100) підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: partial