Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Позивачка [PERSON] в особі свого уповноваженого представника - адвоката Колошкін І.А. звернулася до Стрийського міськрайонного суду Львівської області з позовною заявою, в якій просить ухвалити рішення про визнання недійсним договорів оренди землі від 01.02.2019 укладених між нею [PERSON] та відповідачем - ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син»», предметом яких є земельна ділянка площею 0,4327 га кадастровий номер: 4625380800:06:000:0309, земельна ділянка площею 0,3209 га кадастровий номер: 4625380800:06:000:0985 та земельна ділянка площею 0,2662 га кадастровий номер: 4625380800:06:000:0730, що розташовані на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області. Окрім цього, просить зобов`язати відповідача повернути їй зазначені земельні ділянки. В подальшому представник позивача у порядку ст. 49 ЦПК України уточнив позовні вимоги /а.с. 85/ та просив суд визнанати недійсними договори оренди землі від 01.02.2019 укладені між [PERSON] та відповідачем - ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син»», предметом яких є земельна ділянка площею 0,4327 га кадастровий номер: 4625380800:06:000:0309, земельна ділянка площею 0,3209 га кадастровий номер: 4625380800:06:000:0985 та земельна ділянка площею 0,2662 га кадастровий номер: 4625380800:06:000:0730, що розташовані на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області та усунуту перешкоди у користуванні позивачем належних йому майном шляхом зобов`язання відповідача ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син»» повернути [PERSON] належні їй на праві власності земельні ділянки. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивачці на праві власності належить три земельні ділянки площею 0,4327 га кадастровий номер: 4625380800:06:000:0309, земельна ділянка площею 0,3209 га кадастровий номер: 4625380800:06:000:0985 та земельна ділянка площею 0,2662 га кадастровий номер: 4625380800:06:000:0730. На даний час позивач дізналась, що вказані земельні ділянки використовує відповідач, який заявляє, що між нею та ними укладено три договори оренди вказаних земельних ділянок та нібито згідно актів приймання передачі земельної ділянки від 01.02.2019 нею такі були передані відповідачу. З отриманих позивачем ксерокопій договорів оренди землі від 01.02.2019 та актів передачі від 01.02.2019 позивачем було виявлено, що її підписів у цих документах немає, так як вона підписується по іншому. Тобто такі підписані іншою особою. Тому, оскільки позивач вищевказані договори та акти не підписувала і її волевиявлення на укладення таких договорів не було, тому такі договори оренди землі слід визнати недійсними. Також пославшись на правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16.06.20202 (справа № 145/2047/16-ц) вказала, що у данному випадку ефективним спомобом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним є усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Представник відповідача адвоката Галушко О.І. скористалась правом на подання відзиву у інтересах відповідача /а.с. 54-62/, згідно якого просила повністю відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх невідповідністю вимогам чинного законодавства, правовим висновкам Верховного суду та недоведеністю належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами. В обґрунтування заявлених заперечень зазначила, що між [PERSON] та ПП ПАФ «Батько і Син» 01.02.2019 було укладено договір оренди землі, а саме земельної ділянки площею 0,4327 га кадастровий номер: 4625380800:06:000:0309, договір оренди землі, а саме земельної ділянки площею 0,3209 га. кадастровий номер: 4625380800:06:000:0985 та договір оренди землі, а саме земельної ділянки площею 0,2662 га. кадастровий номер: 4625380800:06:000:0730, що розташовані на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області Підписання відповідних договорів оренди здійснювалось [PERSON] та представником ПП ПАФ «Батько і Син» у місці проживання позивача. Жодних заперечень чи застережень щодо умов договору чи їх укладення позивач не висловлювала. З дати укладення договорів оренди землі ПП ПАФ «Батько і Син» фактично володіє земельними ділянками, використовує їх обробляє та збирає урожай. У свою чергу позивач отримувала орендну плату за користування земельними ділянками. Однак після трьох років існування орендних правовідносин між сторонами та виконання сторонами своїх зобов`язань, [PERSON] вказує, що не підписувала договори оренди землі та не виявляла волевиявлення на їх укладення, що є на її думку підставою для визнання їх недійсними. Окрім того, у квітні 2021 позивач зверталась до Стрийського міськрайонного суду Львівської області з позовною заявою, згідно якої просила суд розірвати договори оренди землі від 01.02.2019 укладені між нею [PERSON] та відповідачем - ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син», предметом яких є земельні ділянки площею 0,4327 га кадастровий номер: 4625380800:06:000:0309, площею 0,3209 га кадастровий номер: 4625380800:06:000:0985 та площею 0,2662 га кадастровий номер: 4625380800:06:000:0730, що розташовані на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, у якій вказувала, що підписувала текст договорів та у 2019 отримувала орендну плату. Також, вказаним позовом позивач підтвердила, що вказані договри оренди є чинними та виконувались нею. Так як нею були передені земельні ділянки у користування відповідачу позивач вимагала від відповідача належного виконання договорів оренди у частині сплати орендної плати за користування земельною ділянкою. За результатами розгляду вказаної позовної заяви Стрийським міськрайонним судом Львівської області 30.11.2021 було прийнято рішення яким у задоволенні позовних вимог було відмовлено, при цьому вказаним рішення були встановлені та визнані наступні обставини - що між стронами дійсно існують правовідносини з приводу оренди земельних ділянок площею 0,4327 га. кадастровий номер: 4625380800:06:000:0309, площею 0,3209 га. кадастровий номер: 4625380800:06:000:0985 та площею 0,2662 га. кадастровий номер: 4625380800:06:000:0730, що розташовані на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області на підставі договорів оренди, які були укладені 01.02.2019. Згідно досліджуваних відомостей ПАФ «Батько і Син» на видачу орендної плати у с.Великі Дідушичі за 2019 вбачається, що [PERSON] отримувала орендну плату у виді 10 мішків, тобто 500 кг пшениці, 1 м. тобто 50 кг кукурудзи. Факт ортимання орендної плати підтверджується особистим підписом [PERSON] на вищевказаній відомості. Вказане рішення суду набрало законної сили. Тому обставини щодо укладення між позивачем та відповідачем договорів оренди земельних ділянок, а також обставина, щодо підписання [PERSON] цих договорів та їх чинності у зв`язку з виконанням договорів оренди не підлягають доказуванню та мають бути визнані судом встановленими на підставі ч. 1 та ч.4 ст. 82 ЦПК України. Представник позивача подав відповідь на відзив /а.с. 106-107/ у якому вказав, що у цивільній справі, яка розглядалась Стрийським міськрайонним судом Львівської області на яку посилається представник відповідача як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, та у даній справі різні предмети спору. Позивач ствердила, що тодішнім свої представникам, які представляли її інтереси у суді вона вказувала, що не підписувала жодних договорів оренди, однак такі роз`яснили, що у такому випадку договір буде розірвано. Однак у суді ніхто не встановлював чи її підпис стоїть у договорі. Вважає, що єдиним належним та достовірним доказом на підтвердження або спростування позовних вимог може слугувати виключно висновок почеркознавчої експертизи. Представник відповідача подала заперечення проти відповіді на відзив /а.с. 110-112/ у якому вказала, що 31.08.2021 [PERSON] була присутня під час розгляду Стрийським міськрайонним судом Львівської області судової справи № 456/1866/21, особисто надавала пояснення, зокрема підтверджувала той факт, що між нею та ПП ПАФ «Батько і Син» були укладені договори, які вона бажає розірвати. Вказала, що [PERSON] була допитана як свідок на підставі ст. 92 ЦПК України, була повідомлена про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих свідчень, та була приведена судом до присяги у порядку ч. 5 ст. 230 ЦПК України. Тому покликання на те, що [PERSON] ніколи особисто не стверджувала про підписання договорів та їх укладення є неправдивими та підтверджується вищенаведеними аргументами. Жодних доказів, що представник позивача [PERSON] діяв всупереч її волі не надано. Представник відповідача подала письмові пояснення /а.с. 147-148/, згідно яких пославшись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 12.06.2019 у справі № № 487/10128/14-ц, від 11.09.209 у справі № 487/10132/14-ц, а також від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 26.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц вважає, що у задоволені позовних вимог про визнання недійсними Договору оренди земельної ділянки площею 0,4327 га кадастровий номер: 4625380800:06:000:0309, площею 0,3209 га. кадастровий номер: 4625380800:06:000:0985 та площею 0,2662 га. кадастровий номер: 4625380800:06:000:0730, слід відмовити з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки ефективним способом захисту права яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним є усунення перешкод користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Щодо позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, то зазначила, що вказані позовні вимоги є негаторним позовом. Однією з умов застосування негаторного позову є відсутність між позивачем та відповідачем договірних відносин, оскільки у такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально - правових засобів. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 та у постанові від 03.06.2021 у справі № 916/1666/18. За наявності договору усунення перешкод у користуванні можливо лише за умови, що такий договір визнаний недійсним, або встановлено його нікчемність або встановлено його неукладеність. Зазначені договори оренди земельних ділянок не визнані недійними чи нікчемними, а також не встановлена їх неукладеність. Процесуальні рішення, постановлені по справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17січня 2022 року головуючим суддею у справі визначено суддю Янів Н.М. /а.с. 16 Ухвалою судді позовну заяву [PERSON] до ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син» про визнання недійсним договору оренди та зобов`язання повернути земельну ділянку залишено без руху та надано термін для виправлення її недоліків./а.с. 17/ Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 31.01.2022 позовну заяву [PERSON] до ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син» про визнання недійсним договору оренди та зобов`язання повернути земельну ділянку, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 22.02.2022. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 27/. 22.02.2022 ухвалою суду справу розглядом відкладено на 17.03.2022 /а.с.34/ 17.03.2022 ухвалою суду справу розглядом відкладено на 11.04.2022 /а.с. 41/ 11.04.2022 у підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 03.05.2022 /а.с.45/. 03.05.2022 підготовче судове засідання відкладено на 23.05.2022 /а.с 97/ 25.05.2022 у підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 10.06.2022 /а.с.104/. 10.06.2022 у підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 30.06.2022 /а.с.122/. Ухвалою суду від 30.06.2022 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду на 22.07.2022 /а.с.133/. 22.07.2022 у справі оголошено перерву до 15.09.2022 /а.с.141/ 15.09.2022 у справі оголошено перерву до 03.10.2022/а.с.152/ 03.10.2022 у справі оголошено перерву до 20.10.2022 /а.с.160/ 20.10.2022 складено довідку про зняття справи з розгляду у звязку з оголошенням повітряної тривоги, справа призначена повторно на 01.11.2022 /а.с.170/ 01.11.2022 ухвалою суду справу відкласти на 15.11.2022 /а.с. 175/ 15.11.2022 ухвалою суду у справі призначено почеркознавча експертиза. /а.с.181/ 08.03.2023 ухвалою судді провадження у справі поновлено та таку призначено до судового розгляду на 03.04.2023 /а.с.198/ 03.04.2023 розгляд справи відкладено на 27.04.2023 /а.с.203/ 27.04.2023 розгляд справи відкладено на 11.05.2023 /а.с.211/ 11.05.2023 ухвалою суду розгляд справи відкладено на 30.05.2023 у зв`язку з неявкою сторін /а.с. 226/ Розгляд справи по суті відбувся 27.04.2023 за участі представника позивача. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Представник позивача адвокат Калошкін І.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд такі задоволити з підтав наведених у позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву. Представник відповідача адвокат Галушко О.І.у судове засідання не з`явилась, подала заяву згідно якої просила проводити розгляд справи у її відсутності та відсутності відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши відсутність з боку сторін заяв про врегулювання спору, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін і позов слід задоволити частково з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власницею земельних ділянок площею 0,4327 га кадастровий номер: 4625380800:06:000:0309, площею 0,3209 га кадастровий номер: 4625380800:06:000:0985 та площею 0,2662 га кадастровий номер: 4625380800:06:000:0730, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області. Вказані обставини учасниками справаи не заперечуваолись, а отже в силу приписів ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. 01.02.2019 між ПАФ «Батько і Син» та [PERSON] було укладено договір оренди землі б/н, а саме, земельної ділянки, площею 0,4327 га, кадастровий номер 4625380800:06:000:0309, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області /а.с.8/. Земельна ділянка на підставі вказаного договору оренди землі була передана у користування ПАФ «Батько і Син» на підставі Акту приймання-передачі об`єкту оренди від 01 лютого 2019 року /а.с.12/. Також, згідно договору оренди землі б/н від 01.02.2019, між ПАФ «Батько і Син» та [PERSON] було укладено договір оренди землі, а саме, земельної ділянки, площею 0,3209 га, кадастровий номер 4625380800:05:000:0985, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області /а.с.9/. Земельна ділянка на підставі вказаного договору оренди землі була передана у користування ПАФ «Батько і Син» на підставі Акту приймання-передачі об`єкту оренди від 01 лютого 2019 року /а.с.13/. Згідно договору оренди землі б/н від 01.02.2019, між ПАФ «Батько і Син» та [PERSON] було укладено договір оренди землі, а саме, земельної ділянки, площею 0,2662 га, кадастровий номер 4625380800:05:000:0730, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області /а.с.10/. Земельна ділянка на підставі вказаного договору оренди землі була передана у користування ПАФ «Батько і Син» на підставі Акту приймання-передачі об`єкту оренди від 01 лютого 2019 року /а.с.11/. Вищевказані договори укладені строком на 15 років. Нормативно-грошова оцінка земельних ділянок становить 5192,40, грн.., 3850,80грн., 3194,40 грн. (пункти 5 договорів). Орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за рік, в грошовій формі або а натуральній формі (продукцією, вирощеною орендарем). У випадку, якщо орендна плата вноситься у натуральній формі, ціна продукції встановлюється на рівні ціни, за якою орендар продає аналогічну продукцію третім особам (пункти 8 договорів). Орендна плата вноситься в такі строки: щороку до 30 грудня за весь рік оренди земельної ділянки (пункти 10 договорів). Згідно висновку судового експерта Рубець К.В. № 4422-Е, виконаного 01.03.2023 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цій справі підписи від імені [PERSON] , розташовані після слів «підпис» та під текстом «Громадянин [PERSON] » у договорі оренди землі від 01.02.2019 за кадастровим номером земельної ділянки: 4625380800:06:000:0309 та акті приймання - передачі об`єкту оренди (земельної ділянки), договорі оренди землі від 01.02.2019 за кадастровим номером земельної ділянки 4625380800:06:000:0730 та акті приймання - передачі об`єкту оренди (земельної ділянки), договорі оренди землі від 01.02.2019 за кадастровим номером земельної ділянки 4625380800:06:000:0985 та акті приймання - передачі об`єкту оренди (земельної ділянки) виконані не [PERSON] , а іншою особою/особами. /а.с.191-196/ Як вбачається із змісту рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області, ухваленого 30.11.2021 року у цивільній справі № 456/1866/21 за позовною заявою [PERSON] до ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син» про розірвання договорів оренди землі, котре 13.01.2022 року набрало законної сили (а також із змісту відповідної позовної заяви про розірвання договорів оренди землі пред`явлені у вказаній справі) вимоги були обґрунтовані, з-поміж іншого, також й непогодженням станом на 01.02.2019 року сторонами названих договорів усіх їх істотних умов та не надання позивачкою [PERSON] без такого погодження відповідної згоди на їх укладення, відсутністю в сторін названих договорів належного волевиявлення, як і невиконанням/неналежним виконанням умов названих договорів, а саме систематичним нездійсненням відповідачем ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син», як орендарем, позивачці [PERSON] як орендодавиці орендної плати, й за результатами розгляду вказаної справи у задоволенні позовних вимог було відмовлено за їх недоведеністю. При цьому, позивачка [PERSON] як на обґрунтування посилалася також й на те, що у відповідній відомості відповідача ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син» про отримання орендної плати підпис виконаний не нею, а іншою особою, проте ця обставина тоді залишилася судом не перевіреною із застосуванням спеціальних знань у спосіб проведення судової почеркознавчої експертизи, оскільки призначення такої експертизи виходило за межі доказування у справі за пред`явленими позовними вимогами цивільного характеру, а саме про розірвання договорів оренди землі. При вирішенні позовних вимог судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, в силу ч. 4 ст. 13 та ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. Визначення права власності особи наведено у ст. 316 ЦК України, ч. 2 котрої визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності, у відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України складають правомочності власника щодо володіння, користування та розпоряджання своїм майном. В силу частин 2, 4-5 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власність зобов`язує. Власник (співвласники) не можуть використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. Статтею 321 ЦК України закріплений принцип непорушності права власності, за яким ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Статтею 391 ЦК України встановлена можливість захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У свою чергу, ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням його права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено ст. 205 ЦК України. Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (ч.ч. 2, 4 ст. 207 ЦК України). Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Тобто як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Законодавець за загальним правилом, викладеним у ст. 218 ЦК України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків). Поняття договору закріплено у ст. 626 ЦК України, згідно якої договір є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ч. 3 ст. 626 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У свою чергу ч. 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом (ч. 3 ст. 760 ЦК України). Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Власник земельної ділянки може встановити вимогу нотаріального посвідчення договору оренди землі та скасувати таку вимогу. Встановлення (скасування) вимоги є одностороннім правочином, що підлягає нотаріальному посвідченню. Така вимога є обтяженням речових прав на земельну ділянку та підлягає державній реєстрації в порядку, визначеному законом (ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі»). Істотними умовами договору оренди землі є об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки) , дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови (частини 1, 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі»). Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку (ч. 1 ст. 16 Закону України «Про оренду землі»). За змістом ст. 17 Закону України «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України суд при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5.06.2018 року у справі № 338/180/17 зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц зроблено правовий висновок про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. У відповідності до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 року у справі № 227/3760/19-ц, у випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад, зайняттям та використанням іншою особою приміщення позивача за відсутності встановлених для цього правових підстав). Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. Відповідно до статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Надаючи оцінку аргументам сторін, які викладені у поданих до суду заявах по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, суд вважає аргументи сторони позивача належним чином обгрунтованими та мотивованими, а аргументи відповідача такими, що не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами. Так, узагальнюючи оцінку доводів та аргументів сторін у цій справі, суд звертає увагу, що за загальним змістом наведених вище норм чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК України, особа не може вважатися такою, що наділена цивільними правами чи є зобов`язаною на користь іншої особи, у випадку, коли відсутня сама підстава виникнення відповідних прав та обов`язків, зокрема правочин. Так, за змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети. Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили. Слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (ч.2, 4 ст. 207 ЦК України). Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у ч.3 ст.203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. Тому, з урахуванням встановлених загальних вимог до письмової форми правочину, слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи, однак прийняти до уваги, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. У той же час, відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений, а наявність же самого по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права й обов`язки поза таким волевиявленням. Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством. Разом з тим, укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. За змістом ст.ст.76, 102 ЦПК України висновок експерта є доказом обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, тож на його підставі особа може заперечувати факт вчинення правочину. Як вбачається з висновку експерта № 4422 -Е виконаного 01.03.2023 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цій справі, котрий є повним, чітким та зрозумілим, й у суду немає підстав ставити такий під обґрунтований сумнів, позивачка [PERSON] як орендодавець, договори оренди землі б/н від 01.02.2019 року не підписувала, відповідно, їх умови не погоджувала. Отже, за встановленими у цій справі обставинами, договори оренди землі б/н від 01.02.2019 року позивачка [PERSON] не підписувала та, відповідно, волевиявлення щодо названих правочинів не було, істотних умов цих правочинів вона не погоджувала, що, з-поміж іншого, суперечить основним засадам укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності, визначених Законом України «Про оренду землі», котрий у даному випадку є спеціальним, та згідно з котрим укладення таких договорів здійснюється виключно за згодою орендодавця. Щодо твердження представника відповідача про те, що факт підписання спірних договорів підтверджується показами [PERSON] даними нею у судовому засіданні під час розгляду справи № 456/1866/21, а тому такі обставини є преюдиційними та непідлягають доказування у даній справі не заслуговують на увагу, оскільки такі обставни у ході судового розгляду не перевірялись судом на їх достовірність, суд не досліджував факт підписання чи непідписання таких договорів. В той же час, суд критично відноситься до посилань представника відповідача ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син» на ухвалене 30.11.2021 року Стрийським міськрайонним судом Львівської області рішення у справі № 456/1866/21 за позовною заявою [PERSON] до ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син» про розірвання договорів оренди землі, котре 13.01.2022 року набрало законної сили, як на беззаперечний доказ підтвердження виконання обома сторонами названих правочинів. Вказаним рішенням дійсно було встановлено використання відповідачем ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син» спірних земельних ділянок, а також обставину здійснення ним позивачці [PERSON] разово у 2019 році орендної плати. Проте, позивачка [PERSON] під час розгляду вищевказаної справи заперечувала, як і надалі заперечує обставину прийняття нею будь-якої орендної плати саме від відповідача ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син», оскільки наголошувала та надалі наголошує, що у відповідній відомості відповідача ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син» про отримання орендної плати, як і власне у договорах оренди землі б/н від 01.02.2019 року та актах приймання-передачі об`єктів оренди від 01.02.2019 року, підпис виконаний не нею, а іншою особою. Однак ця обставина на той час залишилася судом не перевіреною. Проте щодо підроблення її підпису у названих правочинах та актах приймання-передачі спірних земельних ділянок, то ця обставина перевірена у належний спосіб у межах даної справи й знайшла своє підтвердження. Окрім цього, суд переконаний, що навіть у випадку встановлення обставини щодо виконання/часткового виконання названих правочинів, одночасне встановлення при цьому у межах даної справи також й обставини щодо підроблення підпису позивачки [PERSON] на названих правочинах, де вона є стороною (орендодавицею), та укладення таких без її згоди, вже само собою (апріорі) свідчить про невідповідність договорів оренди земельних ділянок із земель приватної власності вимогам закону. Попри це, щодо виконання названих правочинів позивачкою [PERSON] , то відповідні докази на підтвердження такої обставини, котрі б відповідали критеріям їх належності, допустимості, достовірності та достатності у розумінні ст. ст. 77-80 ЦПК України у матеріалах цієї справи відсутні. З урахуванням викладеного суд приходить до переконання, що немає підстав вважати договори оренди від 01.02.2019 предметом яких є земельна ділянка площею 0,4327 га кадастровий номер: 4625380800:06:000:0309, земельна ділянка площею 0,3209 га кадастровий номер: 4625380800:06:000:0985 та земельна ділянка площею 0,2662 га кадастровий номер: 4625380800:06:000:0730, що розташовані на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області укладеними. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13.07. 2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 56)). Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.01 2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)). Приймаючи до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у справах за № 145/2047/16-ц, за №227/3760/19-ц щодо належного способу захисту, слід відмовити у задоволенні вимоги про визнання названих правочинів недійсними з підстав обрання позивачкою [PERSON] неефективного способу захисту у наведеній частині. При цьому позовні вимоги у частині усунення перешкод у здійсненні права користування спірними земельними ділянками шляхом зобов`язання їх повернення, порушене право позивачки [PERSON] як власниці спірних земельних ділянок, підлягає захисту в обраний нею належний й ефективний спосіб, оскільки має місце не підписання нею названих правочинів, ненадання нею згоди на їх укладення та заперечення нею факту їх укладення, як і виконання з її боку, а відповідний висновок про неукладеність названих правочинів викладений у мотивувальній частині даного судового рішення, що вважається достатнім у такому випадку. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. На підставі досліджених у судовому засіданні доказів суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син» про визнання недійсними договорів оренди земельної ділянки, усунення перешкод у здійсненні права користування земельними ділянками шляхом зобов`язання їх повернення підлягають до часткового задоволення. А саме слід усунути [PERSON] перешкоди у здійсненні права користування належними їй на праві власності земельними ділянками площею 0,4327 га кадастровий номер: 4625380800:06:000:0309, площею 0,3209 га кадастровий номер: 4625380800:06:000:0985 та площею 0,2662 га кадастровий номер: 4625380800:06:000:0730, із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованими на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, - шляхом зобов`язання Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» їх повернути. В задоволенні решти позовних вимог, а саме у частині визнання недійсним договорів оренди землі від 01.02.2019 укладених між нею [PERSON] та відповідачем - ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син»», предметом яких є земельна ділянка площею 0,4327 га кадастровий номер: 4625380800:06:000:0309, земельна ділянка площею 0,3209 га кадастровий номер: 4625380800:06:000:0985 та земельна ділянка площею 0,2662 га кадастровий номер: 4625380800:06:000:0730, що розташовані на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області слід відмовити у звязку з обранням неналежного способу захисту. Щодо судових витрат. Пунктом 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, як розподіл між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Положеннями ч.1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачено судовий збір за чотири вимогами немайнового характеру, у загальному розмірі 5 954 грн. 40 коп. і підтверджуються квитанціями № 0.0.2389734329.1 від 21.12.2021 та № 0.0.2434232409.1 від 25.01.2022. Відтак, зважаючи на часткове задоволення позову з відповідача ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син» на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 2977,20 грн.. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: partial