Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

15.03.2023 позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до Московського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] (надалі відповідачі) про визнання останніх такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що відповідно до ордеру № 817 від 25 червня 2002 року [PERSON] на склад сім`ї з п`яти чоловік: [PERSON] , дружина [PERSON] , доньки [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] - мати дружини, надано право на зайняття кімнат [ADDRESS] (на тепер [ADDRESS] ). Рішенням виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова № 232/10 від 11.07.2006 займані ними житлові приміщення виключені із числа гуртожитків, закріплені за вказаними особами як за сім`єю, що складається з п`яти осіб та відкритий особовий рахунок. Зазначена квартира не приватизована та на даний час належить територіальній громаді м. Харкова, що підтверджується довідкою КП «Жилкомсервіс». [INFO] померла [PERSON] . На тепер в спірній квартирі зареєстровані позивачі [PERSON] та [PERSON] та відповідачі [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб. Відповідач [PERSON] в 2014 році зібрала свої речі та виїхала на постійне проживання до російської федерації, зараз проживає у Москві. Їм відомо, що відповідач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » в зв`язку з укладенням шлюбу. Відповідач [PERSON] в 2014 році зібрала свої речі та виїхала на постійне проживання до російської федерації, зараз проживає в Ростовській області. Відомо, що відповідачка змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » у зв`язку з укладенням шлюбу. Відповідачі не мешкають за адресою спірної квартири більше ніж вісім років, житловою площею не цікавляться, квартплату та плату за комунальні послуги не вносять, добровільно залишили житлову площу, їх речей в квартирі немає, однак залишаються зареєстрованими у спірній квартирі. Ухвалою суду від 17.03.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 12.04.2023 підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду. Позивачі в судове засідання не з`явилися, кожен окремо подали до суду заяви, в яких просять розглядати справу за їх відсутністю, позов задовольнити, у разі неявки відповідачів ухвалити заочне рішення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про що свідчить довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повітки у зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою». Представник третьої особи Харківської міської ради в черговий раз подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи та в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Суд не вбачає підстав для чергового відкладення розгляду справи з огляду на вимоги ст. 223 ЦПК України, оскільки неявка представника третьої особи не перешкоджає вирішенню спору. Зі згоди позивачів суд розглянув справу в порядку заочного провадження на підставі наявних доказів, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини: згідно копії ордеру № 817 від 25.06.2002 позивачу [PERSON] на склад сім`ї з п`яти чоловік: [PERSON] , дружина [PERSON] , доньки [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] - мати дружини надано право на зайняття кімнат [ADDRESS] (а.с. 6). Рішенням виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова № 232/10 від 11.07.2006 закріплено за [PERSON] три кімнати житловою площею 40,7 кв.м., загальною площею 65,5 кв.м. в квартирі [ADDRESS] на склад сім`ї з 5 осіб та відкритий особовий рахунок (а.с. 17). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть (а.с. 7). Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» від 13.03.2023 житловий будинок за адресою: [ADDRESS] знаходиться на балансі підприємства. За довідкою про зареєстрованих у житловому приміщені осіб від 22.02.2022 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з копій свідоцтв про зміну імені, 04.12.2018 відповідач [PERSON] , [INFO] змінила прізвище на « [PERSON] »; 21.12.2021 відповідач [PERSON] , [INFO] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 13, 14). Як вбачається з копій паспортів відповідачів та довідок про реєстрацію, останні є громадянами рф та зареєстровані на території вказаної держави (а.с. 11, 12, 39, 40). З акту, складеного [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , вбачається, що в квартирі [ADDRESS] , відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають з 2014 року, їх речі в квартирі відсутні (а.с. 16). Стаття 47 Конституції\~України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як зазначено у ст.\~9\~ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Стаття 71\~ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72\~ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72\~ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18. Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Матеріали справи свідчать про те, що спірна квартира належить до комунальної власності територіальної громади міста Харкова, не приватизована, на теперішній час у ній зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Поштова кореспонденція, направлена судом на адресу реєстрації відповідачів, повернута без вручення за відміткою «адресат відсутній». Відомості про те, що відповідачі цікавляться спірним житлом відсутні. Також не встановлено, що спірну квартиру відповідачі залишили вимушено, що їм чинилися перешкоди в користуванні зазначеною квартирою, що протягом строку не проживання на зазначеній житловій площі ними вживалися будь-які заходи щодо реалізації свого права на користування спірною квартирою, зокрема, фактів їх звернення до правоохоронних органів щодо захисту своїх прав чи інтересів або з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду. Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за відповідачами, судом також не встановлено. За змістом статті 76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі. Частиною 1 статті 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 2 статті 78\~ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У нормах матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, не встановлено обмежень щодо засобів доказування, якими можуть бути підтверджені факти, що входять до предмета доказування у справі. Таким чином, суд вважає, що надані докази, зокрема акт щодо не проживання відповідачів у спірній квартирі більш шести місяців, відсутність даних про перешкоджання відповідачам у праві користування квартирою є належною правовою підставою для задоволення позову та приходить до висновку про наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

Outcome: approved