Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

В березні 2023 року адвокат Дмитренко Р.М., який діє в інтересах [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з заявою про встановлення факту проживання, заінтересовані особи: Білоцерківський відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, мотивуючи тим, що [PERSON] , [INFO] , народилась на території тогочасного СРСР в м. Черняховськ Калінінградської обл. На сьогоднішній день являється громадянкою Російської Федерації. Починаючи з кінця 1988 року і по теперішній час проживає на території України і вважає себе громадянкою України за законом, документована в Україні посвідкою на постійне проживання на підставі того, що перебуває у шлюбі із громадянином України. Таким чином, факт її постійного проживання в Україні до 24 серпня 1991 року та за станом на 24 серпня 1991 року, підтверджується: відміткою (штампом) в паспорті її чоловіка [PERSON] про реєстрацію місце проживання; записом в трудовій книзі; довідкою № 496, від 22 червня 2015 р., що визначає право на дострокове призначення трудової пенсії; заявами (показання свідків). Також повідомляє, що має велику необхідність в отримані громадянства України, адже: протягом більш ніж останніх 30 років, її життя тісно пов`язане з Україною, де пропрацювала вчителем 34 роки та отримує тут пенсію, має сім`ю, роботу, житло, соціальні зв`язки. Саме тому вважає себе громадянкою України за законом. Всі члени її родини (чоловік, діти, внуки) являються громадянами України. На даний час, будь-яке відношення до громадянства РФ пригнічує її моральний стан. Надає підтримку Збройним силам України, та має бажання отримати громадянство України та продовжувати будувати життя у цій Державі. У зв`язку з тим, що вона народилась за межами адміністративних кордонів України (тодішньої УРСР), а документів, наявних у неї, що підтверджують факт постійного проживання на території України є недостатньо для міграційної служби для прийняття позитивного рішення про набуття нею громадянства за територіальним походженням, існує необхідність в отриманні рішення суду, яке встановлювало б факт постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року та за станом на 24 серпня 1991 року. Вказані обставини і змусили звернутись до суду із зазначеною заявою. Просив суд встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , на території України до 24 серпня 1991 року та за станом на 24 серпня 1991 року. Встановити факт наявності підстав для подачі документів за належністю до громадянства України згідно із пунктами 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України», та за набуттям громадянства України за територіальним походженням згідно із частиною 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» ( а. с. 1-6 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2023 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 81 ) та матеріали справи передані для розгляду. За відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу ( ч. 1 ст. 187 ЦПК України ). Ухвалою судді від 24 березня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вказаній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами окремого провадження та призначено справу до судового розгляду на 20 квітня 2023 року ( а. с. 85 ). 20 квітня 2023 року за вх. № 17625 судом отримано письмові пояснення на заяву від Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, які просили врахувати при ухваленні судом рішення у даній справі ( а. с. 91-93 ). 20 квітня 2023 року справа була знята зі складу у зв`язку з занятістю судді в іншому процесі та відкладена на 29 травня 2023 року ( а. с. 97 ). В судовому засіданні заявник та її представник, кожний окремо, підтримали вимоги заяви частково, просили встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , на території України за станом на 24 серпня 1991 року. В іншій частині вимог, не підтримали та просили не розглядати. В обґрунтування вимог, надали пояснення, аналогічні викладеним в заяві. Заінтересовані особи в судове засідання своїх представників не направили,\~ 25.05.2023 року за вх. № 23416 судом отримано заява від начальника Білоцерківського відділу ЦМУ ДМС у Києві та Київській області Ашурової Л.Ю., як в свою чергу має довіреність, яка видана останній\~\~ Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області та має представляти інтереси Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області та Білоцерківського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області. В зазначеній заяві, [PERSON] просила слухати справу без представника Білоцерківського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області. Заперечень по справі не мають. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності ( ч. 3 ст. 211 ЦПК України ). За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд, вислухавши пояснення заявника та її представника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якому розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого поряду їх встановлення. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» (далі - постанови Пленуму) із змінами та доповненнями від 25.05.1998, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України. Судом встановлені наступні обставини і відповідні їм правовідносини. Встановлено, що заявник [PERSON] народилася\~ [INFO] в місті Черняховськ Калінінградської області РСФСР, що підтверджується свідоцтвом про народження від 04.01.1967 року, актовий запис № 3. 19 травня 1987 [PERSON] , [INFO] отримала паспорт\~\~ громадянина СРСР серії [NUMBER] , виданий Відділом внутрішніх справ Центрального райвиконкому м. Калінінграда. У паспорті заявника наявна відмітка про укладення шлюбу з [PERSON] [INFO] , а також відмітка про дітей, в якій зазначено: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно паспортних даних [PERSON] , [INFO] , чоловік заявника є громадянином України. Також, у паспорті заявника наявна відмітка про реєстрацію місця проживання останньої з 27.07.1988 року за адресою [ADDRESS] . Згідно посвідки на постійне проживання, яке видане на ім`я [PERSON] , [INFO] , з 01 березня 1999 року місце проживання заявника зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , на сьогодні місце проживання заявника зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . З довідки від 22.06.2015 року за № 496 Навчально-виховного комплексу ( дошкільний заклад загальноосвітня середня школа І-ІІІ ступенів ) вбачається, що [PERSON] , [INFO] , працювала з 21 липня 1989 року, наказ № 174 від 20.07.1989 року по 31 серпня 2001 року, наказ № 174К від 31.08.2001 року на посаді вчителя фізичної культури в ЗОШ І-ІІ ступенів в с. Михайлівка Ямпільського району Вінницької області. Виконувала норму педагогічного навантаження встановлену за повну тарифну ставку: 18 год/тиждень - 1.0 ставка з 21.07.1989 року по 01.09.2001 року. Зазначене підтверджується\~ і наявною в матеріалах справи трудовою книжкою останньої. Окрім цього, з трудової книжки вбачається, що з 03 вересня 2001 року заявник згідно Наказу № 38 від 31.08.2001 року\~ займала посади вчителя англійської мови, а Наказом за № 35 від 30.08.2002 року була призначена на посаду вчителя фізичного виховання Ямпільської ЗОШ І-ІІІ до 28 вересня 2018 року, звільнена 28.09.2015 року згідно Наказу № 41-ктр ( к ) від 28.09.2018 року. З вказаної трудової книжки заявника вбачається, що загальний трудовий стаж роботи вчителем в Україні становить 34 роки. З 02 листопада 2018 року заявник працевлаштувалась до ТОВ «Теліум Райз»\~ на посаду секретаря адміністративного, Наказ № 6-к від 01.11.2018 року, згідно трудової книжки. Заявник зазначала, що вона разом з чоловіком та дитиною у 1988 року переїхали до України на постійне місце проживання в с. Миронівка Ямпільського району Вінницької області. Так, з паспортних даних чоловіка заявника вбачається, що дійсно останній\~ мав зареєстроване місце проживання в с. Миронівка Ямпільського району Вінницької області, реєстрація проведена 11 жовтня 1988 року. Оскільки з\~ 1988 року по теперішній час вона постійно проживає на території України, заявник звертаючись до суду з вищевказаною заявою, просила\~ встановити факт її постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України "Про громадянство України"). Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України "Про громадянство України" і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України "Про громадянство України" особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Пунктом 3 частини другої статті 9 Закону України "Про громадянство України" визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо. Отже, на підставі статті 8 Закону України "Про громадянство України" встановлюється набуття громадянства України. Оскільки [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, суд дійшов висновку, що вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України "Про громадянство України". Відповідно до підпункту "а" пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону "Про громадянство України", що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт "в" пункту 8 Порядку, в редакції, чинній на час звернення заявника до суду). Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Отже, відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України "Про громадянство України" і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20).\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд, дослідивши зібрані у справі докази, зокрема, довідку від 22.06.2015 року за № 496 Навчально-виховного комплексу ( дошкільний заклад загальноосвітня середня школа І-ІІІ ступенів ) та трудову книжку, вважає доведеним факт постійного проживання заявника [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року. Оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року є отримання заявником паспорта громадянина України, суд дійшов висновку про відсутність спору про право та наявність підстав для розгляду заяви в порядку окремого провадження. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 листопада 2020 року в справі № 521/21665/18 (провадження № 61-23379св19). З урахуванням положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17 (провадження № 61-38367св18). Враховуючи викладене, зважаючи на те, що заявник у інший спосіб не може довести даний факт і зазначені обставини перешкоджають подальшій реалізації його прав у визначений законом спосіб, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню (аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року, справа № 653/1308/18). Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено Законом. Відтак, сплачений при звернені до суду з заявою про встановлення фактів судовий збір не відшкодовується за рахунок іншої сторони. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved