Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

07.07.2020 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, треті особи: Державний нотаріус Другої кам`янської нотаріальної контори Бурдік С.С., [PERSON] . Обґрунтовуючи свої позивач зазначає, що з вересня 2003 року вони з відповідачем проживали однією сім`єю та вели спільне господарство без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [INFO] у них народилася донька [PERSON] . 23.02.2008 вони зареєстрували шлюб, а 19.07.2019 рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська по справі №209/1564/19 їх шлюб розірвано. За час проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства без реєстрації шлюбу у 2007 році з салону ними придбано за спільні кошти: автотранспортний засіб Toyota Avensis легковий, державний номер [NUMBER] , 2007 року випуску. Зазначений автомобіль зареєстрований на ім`я відповідача. Також за час проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства без реєстрації шлюбу та у період шлюбу, за спільні кошти, а саме 15 листопада 2010 року ними отримано земельну ділянку для ведення садівництва в розмірі 0,0817 га, за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, Курилівська селищна рада, СТ «ПРОГРЕС-ВЕРХНІ», про що свідчить державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯП № 393941. Через деякий час частину земельної ділянку продано третій особі та в їх володінні залишилось 0,0413 га з присвоєнням кадастрового номера 1223756800:01:001:3222. За весь час проживання ними був збудований садовий будинок за спільні кошти, спільними зусиллями, на даній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73.4 кв.м., даний садовий будинок введено в експлуатацію та отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Усі документи були оформлені на ім`я [PERSON] . Вартість земельної ділянки разом з садовим будинком складає 493 530 грн. згідно висновку експерта за результатами проведення експертного оціночно-будівельного дослідження № 979/05-20. Тобто частина вартості майна складає 246 765 грн. На момент звернення з позовною заявою позивач свої позовні вимоги розраховує виходячи з ринкової вартості майна, що підтверджуємо інформацією з інтернет сайту AUTO.RIA. Таким чином вартість автомобіля Toyota Avensis складає 215 460 грн. На сьогоднішній день відповідач відчужив земельну ділянку та садовий будинок на користь третьої особи, без згоди позивача [PERSON] . Тобто, відповідач, [PERSON] , без згоди [PERSON] подарував садовий будинок та земельну ділянку, [PERSON] , та дані договори були посвідчені державним нотаріусом Другої кам`янської нотаріальної контори Бурдік С.С., про що їй стало відомо з державного реєстру прав власності. Посилаючись на положення частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України позивач вказує, що укладені відповідачем договори дарування земельної ділянки та дарування садового будинку були укладені саме з умислом, оскільки відповідач достовірно знав, про те, що дане майно є спільною сумісною власністю та даний факт скрив, тому вважаємо, що укладені договори дарування мають бути визнані недійними. Даний садовий будинок був єдиним житло позивача з донькою та відповідач достовірно про це знав, навмисно відчужив будинок на користь третьої особи. В діях відповідача та нотаріуса вбачається недодержання вимог чинного законодавства, чим було порушено її права. 25.09.2020 представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог в якій просить суд: 1. Встановити факт проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства без реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] в період з вересня 2003 року по період реєстрації шлюбу, а саме до 23 лютого 2008 року. 2. Визнати спільною сумісною власністю подружжя наступне майно: автомобіль Toyota Avensis легковий, державний номер [NUMBER] , 2007 року випуску; земельну ділянку з кадастровим номером 1223756800:01:001:3222, для ведення садівництва в розмірі 0,0413 га, за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, Курилівська селищна рада, СТ «ПРОГРЕС-ВЕРХНІ»; садовий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,4 кв.м. 3. Визнати недійсним договорів дарування земельної ділянки кадастровим номером 1223756800:01:001:3222, для ведення садівництва в розмірі 0,0413 га, за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, Курилівська селищна рада, СТ «ПРОГРЕС-ВЕРХНІ» . 4. Визнати недійсним договір дарування садового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,4 кв.м. 5. Зобов`язати державного реєстратора внести зміни до державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, щодо об`єкту нерухомого майна вилучити запис про реєстрацію прав власності № 36589699, який внесений на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Другої кам`янської нотаріальної контори Бурдік С.С 6. Зобов`язати державного реєстратора внести зміни в державний реєстр речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон та відчужень об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкту нерухомого майна вилучити запис про реєстрацію прав власності № 2085256712237, який внесений на підставі договору дарування садового будинку, посвідчений державним нотаріусом Другої кам`янської нотаріальної контори Бурдік С.С 7. Виділити [PERSON] , РНКОПП коду [NUMBER] зі спільного майна подружжя частину садового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,4 кв.м. та надвірними спорудами. 8. Визнати за [PERSON] , РНКОПП коду [NUMBER] право власності на частину садового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73.4 кв.м. та надвірними спорудами. 9. Виділити [PERSON] , РНКОПП коду [NUMBER] зі спільного майна подружжя частину земельної ділянки з кадастровим номером 1223756800:01:001:3222 для ведення садівництва, за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, Курилівська селищна рада, СТ «ПРОГРЕС-ВЕРХНІ». 10. Визнати за [PERSON] , РНКОПП коду [NUMBER] право власності частину земельної ділянки з кадастровим номером 1223756800:01:001:3222 для ведення садівництва, за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, Курилівська селищна рада, СТ «ПРОГРЕС-ВЕРХНІ». 11. Виділити [PERSON] в цілому автомобіль Toyota Avensis легковий, державний номер [NUMBER] , 2007 року випуску. 12. Стягнути з [PERSON] , РНКОПП коду [NUMBER] , на користь [PERSON] , РНКОПП коду [NUMBER] , грошову суму компенсації за розподіл майна подружжя в сумі 1/2 вартості автомобіля, що є об`єктом спільної сумісної власності в розмірі 107 730 грн. ( сто сім тисяч сімсот тридцять грн. 00 коп.) 13. Стягнути з [PERSON] , РНКОПП коду [NUMBER] , на користь [PERSON] , РНКОПП коду [NUMBER] , понесені судові витрати. Ухвалою судді від 24.07.2020 відкрито провадження у даній справі та визначено справу розглядати в порядку загального позовного провадження. За ухвалами суду 16.03.2021 і 16.03.2021 витребувано докази від Державного нотаріуса Другої кам`янської нотаріальної контори, від Територіального сервісного центру 1244 і Державного нотаріуса Другої кам`янської нотаріальної контори Бурдік С.С. Процесуальний статус [PERSON] ухвалою суду від 30.09.2021 змінено з третьої особи без самостійних вимог на співвідповідача у даній цивільній справі. 25.08.2022 закрито підготовче провадження в даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Під час підготовчого провадження відповідач [PERSON] подав відзив на позов в якому зазначив, що у період з 23.03.1990 по 24.04.2007 він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Після реєстрації шлюбу вони з [PERSON] вирішили придбати дачу. З цією метою, в травні 1990 року він вступив в члени садового товариства «ПРОГРЕС-ВЕРХНІ» та йому надана земельна ділянка площею 0,0817 га з цільовим призначенням для ведення садівництва. На зазначеній земельній ділянці до літа 1991 року вони завершили будівництво будинку за спільні кошти з [PERSON] . В технічних паспортах на будинок від 24.03.2010 та від 25.09.2019 вказаний рік побудови садового будинку 1991р. В 2003-2004 роках вони газифікували даний садовий будинок, встановили газову плиту і газовий котел для обігріву, в підтвердження цього є акт прийомки газового лічильника та договір про падання послуг з газопостачання населення ВАТ «Дніпропетровськгаз» від 22.07.2004. укладений між ВАТ «Дніпропетровськгаз» та [PERSON] . Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 06.03.2007 шлюб між ним і [PERSON] розірвано. 24 квітня 2007 року розірвання шлюбу зареєстровано в Заводському відділі актів цивільного етапу Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області та видано свідоцтво про розірвання шлюбу. 10.12.2020 позивач подав до суду відповідь на відзив в якому вона просить суд критично оцінити відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву. Свої заперечення на відзив позивач обґрунтовує тим, що про шлюб відповідача [PERSON] з [PERSON] їй не було відомо. Також підтвердженням факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є народилася їх спільної доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідач не заперечує про факт народження доньки та спільного проживання та надає до суду доказ, а саме фотографії його з донькою, їх спільні у їхньому житловому будинку датовані 2007 роком. Але в відзиві на позовну заяву зазначає про те, що з позивачем спільно почав проживати саме з січня 2008 року, чим вводить суд в оману. Реєстрація шлюбу сторін відбулася 23.02.2008, а державна реєстрація садового (житлового) будинку відбулася саме 21.12.2010, відповідно до чого реєстрація на об`єкт нерухомого майна відбулася після укладання шлюбу та дане майно підлягає розподілу між подружжям. Також про даний факт свідчить рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 12.05.2020 у цивільній справі № 187/1662/19, яке на сьогоднішній день є преюдицією та повторному доказуванню не підлягає. Згідно даного рішення вбачається, що державно реєстрація на земельну ділянку та садовий будинок відбулася саме в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] . Після залучення до справи відповідачем [PERSON] подав свої пояснення в яких він просив врахувати обставини зміни визначення правового режиму приватизованої земельної ділянки. В даному випадку, земельна ділянка отримана внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності зареєстрована 15.11.2010, тобто до 08.02.2011р., а тому вона належить до особистої приватної власності відповідача [PERSON] . Відповідно до відомостей двох технічних паспортів від 24.03.2010р. та 25.09.2019р., садовий будинок розташований по [ADDRESS] , було збудовано в 1991 році, тобто до укладання шлюбу між позивачем та відповідачем, і навіть до уявного перебування подружжя без реєстрації шлюбу, тобто задовго до вересня 2003 року. В матеріалах справи наявні документи на підключення газового лічильника, датовані 2003 роком, а згідно відповіді на адвокатський запит AT «Дніпропетровськгаз» від 30.01.2023р. №49008-ЛВ-2118-0123 газифікація житлового будинку [ADDRESS] відбулась на підставі технічних умов, виданих Магдалинівським УЕГГ від 10.10.2002р.тобто станом на 10.10.2002р. будинок вже був побудований і газифікований, що спростовує обставини зазначені у позові. Державна реєстрація не є способом набуття права власності - це лише засіб підтвердження факту набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. Сам факт реєстрації права власності на спірний садовий будинок в період зареєстрованого шлюбу, за доведеності його побудови до часу реєстрації шлюбу, не дає підстав вважати, що той будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, майно, набуте/побудоване одним з подружжя до укладення шлюбу, але зареєстроване в період шлюбу, не є спільною власністю подружжя. Позивач голослівно, без жодних посилань на докази зазначає, що договори дарування земельної ділянки та садового будинку, укладені між [PERSON] та [PERSON] були укладені саме з умислом, оскільки відповідач достовірно знав, що майно є спільною сумісною власністю та даний факт скрив. В даному випадку жодних ознак недобросовісної поведінки [PERSON] позивачем не наведено. Він не є ані другом позивача чи відповідача, ані їх родичем, ані їх бизьким знайомим. Ні з позивачем, ні з відповідачем, ні з їх родичами, ні з їх знайомими [PERSON] не був знайомим. Він познайомився з відповідачем лише під час укладання спірних угод. На момент укладення договорів дарування, відповідач ознайомив [PERSON] з технічним паспортом на садовий будинок, який датовано 1991 роком. На час укладення договорів [PERSON] не був у шлюбі із [PERSON] , а нотаріусом було здійснено відповідну перевірку перед вчиненням правочину. [PERSON] і гадки не мав, що в майбутньому може виникнути спір про поділ майна подружжя. Зазначає, що факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу можна встановити лише після 1 січня 2004 року (після набуття чинності СК). Враховуючи, що позивачем не надано доказів на підтвердження спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю за період з вересня 2003р. по 23.02.2008р., вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не підлягають задоволенню. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги посилаючись на викладені в позові обставини. Крім того, [PERSON] пояснила, що стосунки у неї з відповідачем розпочалися задовго до 2003 року, а з вересня 2003 року вони почали проживати разом в спірному садовому будинку, який на той час не мав належних умов для проживання. В той час до садового будиночка було підведено лише електропостачання. Вони спільними зусиллями добудували будинок зробили капітальний його ремонт і здійснювали поточні ремонти та розпочали в ньому спільно проживати. На даний час, у вказаному будинку проживає вона з їх спільною донькою [PERSON] . Відповідач [PERSON] заперечуючи проти позову зазначив, що він садовий будинок побудував до спільного проживання з позивачем. Фактично, з 2005 року, вони з [PERSON] почали проживати разом, але їх стосунки не мали ознак сімейних. Крім того, в той період часу, і до квітня 2007 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , про який позивачеві було достовірно відомо. Наполягає на тому, що позивач не приймала участі в створенні спірного садового будинку та він правомірно розпорядився своїм особистим майном на власний розсуд. Наполягає на тому, що автомобіль Toyota Avensis він придбав до шлюбу з позивачем за власні кошти. Відповідача [PERSON] в судове засідання не прибув, однак його представники адвокати Черненко Т.Б. і Сологуб Д.О. заперечуючи проти позовних вимог посилались на обставини, викладені в поясненнях відповідача [PERSON] поданих до суду. Третя особа: Державний нотаріус Другої кам`янської нотаріальної контори Бурдік С.С. подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі. Суд, заслухавши пояснення сторін і їх представників, дослідивши покази свідків і письмові докази встановив наступні обставини та відповідно їм правовідносини. При цьому оцінюючи надані сторонами докази, суд виходить з наступного. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи (ч. 1. ст.13 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно до ст.76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1, 2, 3 статті 77 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вирішуючи позовні вимоги про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, і визнання майна, придбаного під час їх спільного проживання, спільною сумісною власністю, суд виходить з наступного. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99). Згідно п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч.1 ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. В пункті 20 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що при застосуванні ст.74 СК, яка регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Відповідно до статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу. Як встановлено судом, з 23.03.1990 по 24.04.2007 відповідача [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу і зміст рішення Петриківського районного суду від 12.05.2020 ( т. 1 а.с. 163, 188-190). Отже, позовна вимога щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] і [PERSON] у період з вересня 2003 року по 24.04.2007 суперечить вимогам статті 25 СК України, оскільки попередній шлюб між [PERSON] і [PERSON] був розірваний лише 24.04.2007, що відповідає правовим висновкам зробленим в Постанові Верховний Суду від 26.09.2018 справа № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18). Окремо слід зазначити, що правовідносини, що виникли між сторонами починаючи з вересня 2003 року підпадають під правове регулювання Кодексу про шлюб та сім`ю України та відповідні положення Закону України «Про власність». Так за загальним правилом дії законів та інших правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. За таким же правилом застосовуються положення ст. 74 СК України, тобто виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним чинності. Отже, позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання [PERSON] і [PERSON] однією сім`єю до 01.01.2004, не відповідають положенням законодавством України, яке діяло до 2004 року, встановлення такого факту не має правового значення (правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 17.10.2018 справа № 200/21452/15-ц). Вирішуючи означені позовні вимоги і визначаючи можливим встановлення факт проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства без реєстрації шлюбу [PERSON] і [PERSON] в період часу з 25.04.2007 по період реєстрації шлюбу, тобто по 23.02.2008, з визнанням спільним сумісним майном: автомобіль Toyota Avensis, земельну ділянку і садовий будинок за адресою: [ADDRESS] , суд виходячи з наступного. Позивачем на підтвердження заявлених вимог надано довідку № 1 від 31.05.2020 видану головою садового товариства «Прогрес -Верхні» відповідно до якої [PERSON] постійно мешкає в будинку [ADDRESS] на території Курилівської селищної ради Садовому товаристві «ПРОГРЕС-ВЕРХНІ» з вересня 2003 року по теперішній час (т. 1 а.с. 23). Сторони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 24). 23.02.2008 [PERSON] та [PERSON] (до реєстрації шлюбу [PERSON] ) у Дніпровському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 51 (т. 11 а.с. 25). Відповідно до довідки РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області ТСЦ МВС №1244 від13.04.2021 автомобіль Toyota Avensis, державний номер [NUMBER] , 18.08.2007 зареєстровано за [PERSON] на підставі вантажно-митної декларації від 16.05.2007 (т. 1 а.с. 221). В матеріалах справи наявні фотознімки з зображенням спірного садового будинку та сторін з іншими особами (т. 1 а.с. 170-180). Всіма учасниками справи визнається, що на вказаних фотознімках зображені спірна нерухомість і разом відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] , їх спільна донька [PERSON] та донька відповідача - [PERSON] , а тому згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню. Однак вказані фотознімки не містять дати їх здійснення. Судом досліджено покази свідків, зокрема [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . Так, [PERSON] в судовому засіданні показав, що він з 1994 року по 2000 рік працював водієм на підприємстві [PERSON] і в цей період часу він привозив будівельні матеріали на дачу відповідача в СТ «ПРОГРЕС-ВЕРХНІ». На даній дачі [PERSON] проводив час зі своєю першою дружиною [PERSON] і їх спільною донькою [PERSON] . Після 2000 року на вказаній дачі інколи перебувала [PERSON] . Сідок [PERSON] показав, що в садовому будинку, розташованому СТ «ПРОГРЕС-ВЕРХНІ» [PERSON] і [PERSON] почали разом проживати з осені 2003 року. В той час даний садовий будинок не мав належних умов проживання, які вони спільно покращували, однак чиї саме кошти на це було витрачено, йому не відомо. [PERSON] в судовому засіданні показала, що її батьком [PERSON] під час перебування в шлюбі з її матір`ю [PERSON] придбано дачу в СТ «ПРОГРЕС-ВЕРХНІ», куди вони приїжджали родиною на спільний відпочинок. В 2007 році вона дізналася про існування у [PERSON] іншої дитини і його бажання укласти шлюб із позивачем. На час одруження її батька з позивачем дача в СТ «ПРОГРЕС-ВЕРХНІ» вже була повністю добудована та готова до проживання. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті щодо позовних вимог про встановлення факт проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства без реєстрації шлюбу [PERSON] і [PERSON] . Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини спірних правовідносин сторін в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, за змістом наведених судом вище норм законодавства, зокрема сімейного, слідує, що хоча проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує виникнення в них прав та обов`язків подружжя, однак якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання, то на майно, набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, поширюється режим спільної сумісної власності, який регулюється тими же нормами, що і режим спільної сумісною власності майна подружжя. Відтак, майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак, для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки (сторін по справі) однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивач. Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі№522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16. Виходячи з наведених правових позицій, оцінивши надані позивачем докази в контексті їх достатності слід зазначити, що самі лише спільні фотографії, а також одна лише довідка про фактичне проживання позивача в спірному садовому будинку без реєстрації, не можуть бути достатніми підставами для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Вказане узгоджується з із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц. Фак наявності у сторін спільної дитини також не є належним доказом що між ними склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2018 року по справі № 244/4801/13-ц). Отже, вирішуючи заявлену в межах даної цивільної справи позову вимогу про встановлення факту спільного проживання сторін як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 25.04.2007 по період реєстрації шлюбу, тобто по 23.02.2008, суд доходить висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення цієї вимоги, оскільки позивачем не доведено, а відповідно судом не встановлено факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Надані позивачем докази, а саме: довідка про фактичне проживання в спірному садовому будинку і факт народження спільної з відповідачем [PERSON] дитини, спільні світлини, свідчать лише про існування між сторонами у певний період часу близьких, романтичних стосунків як між чоловіком та жінкою, які не можна ототожнювати із подружніми/шлюбними відносинами. Позивач на підтвердження своїх вимог посилалася на покази свідків, проте, такі свідчення свідків не дають підстав для висновку, що сторони були пов`язані спільним побутом і мали усталені відносини, притаманні подружжю. Вирішуючи позовну вимогу про визнати спільною сумісною власністю подружжя садового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,4 кв.м., крім вищенаведених доказів судом досліджено такі докази: Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 21.12.2010 виконавчим комітетом Курилівської селищної ради і витягу про державну реєстрацію права , [PERSON] є власником садового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,4 кв.м. (т. 1 а.с. 38-39). Судом досліджено два технічні паспорти на вказаний садовий будинок: від 24.03.2010 і від 25.09.2019, де роком побудови вказаного садового будинку визначено 1991 рік. (т. 1 а.с. 40-44, 142-151). Відповідно до акту приймання газового лічильника, за адресою: [ADDRESS] , 25.11.2003 встановлено такий лічильник (т. 1 а.с. 164). Згідно відповіді на адвокатський запит AT «Дніпропетровськгаз» від 30.01.2023р. №49008-ЛВ-2118-0123 газифікація житлового будинку [ADDRESS] відбулась на підставі технічних умов, виданих Магдалинівським УЕГГ від 10.10.2002. Вказані технічні умови містять план садового будинку (т. 2 а.с. 227-231). Надаючи оцінку твердженню позивача про те, що під час їх спільного з відповідачем проживання ними був збудований садовий будинок за спільні кошти, спільними зусиллями, даний садовий будинок введено в експлуатацію та отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а отже він є спільною сумісною власністю, суд виходить з наступного: Відповідно до ст.331 ЦК право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту держреєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. (Постанова Верховного Суду від 03 червня 2020 року справа № 363/4852/17 (провадження № 61-19831св19)). Оцінюючи позицію позивача про спільне будівництво садового будинку, суд виходячи із твердження останньої про те, що почавши взаємні відносини з відповідачем в 2003 році, вони з ним почали проживати в садовому будинку, що свідчить про, що станом на вересень 2003 р. будинок вже був побудований. Такий висновок суду узгоджується з відомостями, відображеними в технічному паспорту щодо часу побудови спірного садового будинку, відомостями про його газифікацію, а також послідовно узгоджуються з показами свідків [PERSON] і [PERSON] , які вказували, що будівництво вказаного садового будинку здійснено під час шлюбу [PERSON] із [PERSON] . За відсутні жодних доказів на проведення позивачем разом із відповідачем будь-яких дій, направлених на будівництво чи добудову такого будинку (придбання будівельних матеріалів, виконання будівельних робіт, оплату таких робіт, тощо), суд приходить до переконання, що сам факт реєстрації в 2010 році прав власності на спірний садовий будинок за [PERSON] , за доведеності його побудови в 1991 році, не дає підстав вважати, що садовий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, як такий, будівництво якого розпочато і завершено, тобто його створено, під час шлюбу сторін. Виходячи з того, що відсутні підстави вважати спірний садовий будинок таким, що створений позивачем і відповідачем спільно, позивач має право на відшкодування витрат на його поліпшення, але не набуває права на таке майно. Твердження позивача про необхідність врахування висновків, зроблених в рішенні Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 12.05.2020 безпідставні з огляду на наступне. Положеннями ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акта, який набрав законної сили. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (Правова позиція ВС у складі КГС, постанова від 18 березня 2021 року, справа № 902/608/19). Рішенням суду від 15.05.2020 позов [PERSON] до [PERSON] про визнання нерухомого об`єкту спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину нерухомого об`єкту та зустрічних позовних вимогах [PERSON] до [PERSON] , третьої особи [PERSON] про визнання права власності на частину нерухомого об`єкту, залишено без задоволення. При цьому, мотивуючи своє рішення суд, виходячи із обставин справи і наданих сторонами доказів, прийшов до висновку, що на час розлучення сторін спірний будинок не був власністю подружжя, адже відповідач був тільки користувачем вказаної земельної ділянки і став власником зазначеного садового будинку тільки із 21.12.2010, коли знаходився із 23.02.2008 в шлюбі із [PERSON] до 18 липня 2019 року. Відмовляючи в зустрічних позовних вимогах [PERSON] про визнання права власності на частину садового будинку [ADDRESS] , суд звертає увагу на те, що позивач вже являється власником всього садового будинку із 21.12.2010 року і повторне визнання в судовому порядку його частки права власності не передбачається, права та законі інтереси [PERSON] не порушені і ніким не оспорюються. Таким чином, позивач [PERSON] не була стороною вищенаведеного судового спору та у вказаній справі досліджувалися обставини і правовідносини, учасниками яких не є сторони даного спору, а отже висновки суду у вказаному рішенні від 12.05.2020 не мають преюдиційного значення для вирішення даної справи. Вказаний висновок узгоджується з із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від від 18 грудня 2019 року у справі № 761/29966/16-ц (провадження № 61-5327св19). Вирішуючи позовну вимогу про визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку з кадастровим номером 1223756800:01:001:3222, для ведення садівництва в розмірі 0.0413 га, за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, Курилівська селищна рада, СТ «ПРОГРЕС-ВЕРХНІ, крім вищенаведених доказів судом досліджено такі докази: Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯП № 393941, виданого 15.11.2010 на підставі розпорядження Петриківської райдержадміністрації від 08.07.2010 № 626р-10 [PERSON] отримав у власність земельну ділянку для ведення садівництва в розмірі 0,0817 га, за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, Курилівська селищна рада, СТ «ПРОГРЕС-ВЕРХНІ». На підставі технічної документації про поділ земельної ділянки від 21.04.2018 у власності [PERSON] залишилась земельна ділянка площею 0,0413 га. Вказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 1223756800:01:001:3222 (а.с. 32, 33-37). Відповідно до статті 61 СК України в редакції, чинній станом на 08.07.2010, не належать до об`єктів права спільної сумісної власності приватизовані одним із подружжя земельні ділянки. Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. (постанова Верховного Суду від 12 серпня 2020 року в справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004 св 18)). Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18). Отже, оскільки [PERSON] отримав у власність земельну ділянку для ведення садівництва в порядку приватизації на підставі розпорядження Петриківської райдержадміністрації від 08.07.2010, тому вказана земельна є його особистою власністю. З огляду на те, що судом визнано безпідставними вимоги [PERSON] про визнання спільним сумісним майном садовий будинок, розташований на вказаній земельній ділянці, тому безпідставним є посилання позивача на положення ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України як на підставі для набуття вказаною земельною ділянкою статусу спільної сумісної власності сторін виходячи із співвласності на садовий будинок. Таким чином, суд вважає не доведеними належними, допустимими і достатніми доказами позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту проживання [PERSON] і [PERSON] однією сім`єю та ведення спільного господарства без реєстрації шлюбу, в період з вересня 2003 року по період реєстрації шлюбу, а саме до 23.02.2008; про визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіль Toyota Avensis легковий, державний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, земельну ділянку з кадастровим номером 1223756800:01:001:3222, для ведення садівництва в розмірі 0,0413 га, і садовий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,4 кв.м.; про виділення позивачу зі спільного майна подружжя частину садового будинку і земельної ділянки з визнанням за нею права власності на частину такого майна; про виділення відповідачу [PERSON] в цілому автомобіль Toyota Avensis зі стягненням на корись позивача грошової компенсації в сумі вартості такого автомобіля, тому в їх задоволенні слід відмовити. З урахуванням викладеного, не підлягає задоволенню і решта заявлених позовних вимог, зокрема, про визнати недійсним договорів дарування земельної ділянки і садового будинку за адресою: [ADDRESS] ; про зобов`язати державного реєстратора внести зміни до державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, оскільки такі вимоги є похідними та ґрунтуються на позовній вимозі про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу з визнанням наведеного майна спільною сумісною власністю сторін, у задоволенні якої, як вказано вище, судом відмовлено. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд відмовляє також і у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed