Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом, в якому, неодноразово уточнюючи на стадії підготовчого провадження зміст позовної заяви за складом учасників та обгрунтовуючими позовні вимоги обставинами, зазначив, що 24.10.2022 року на підставі договору доручення ним було видано довіреність на ім`я дружини [PERSON] , з метою представлення інтересів та отримання документів для реалізації прав спадкоємця після померлої матері позивача [PERSON] , зятя [PERSON] , сестри - [PERSON] . Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Фещенко А.С. за реєстровим номером 713. Позивач в останній редакції позову зауважив, що вчинена нотаріусом нотаріальна дія відбулась з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», що, на думку сторони, гарантують рівень якості отримуваних споживачем послуг. За твердженням сторони, надана послуга фактично використана на порушення його майнових прав у сфері виниклих спадкових правовідносин. З огляду на викладене, позивач просить визнати недійсною довіреність від 24.10.2022 року, зобов`язати нотаріуса відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, сплатити неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Ухвалою суду від 15.05.2023 року за наслідком завершення підготовчого провадження судом закрито відповідну стадію, призначено до розгляду по суті справу за позовом [PERSON] до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Фещенко Алли Сігізмундівни про визнання довіреності недійсною, зобов`язання відшкодувати шкоду. Відповідачем надано відзив на позовну заяву із зауваженнями про те, що вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» не можуть розповсюджуватись на діяльність нотаріусів, повноваження та функції яких визначаються окремими спеціальними нормативними актами. Сторонами подано заяви про можливість розгляду справи у їх відсутності. Судом встановлено наступні обставини. Приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Фещенко А.С. 24.10.2022 року посвідчено довіреність Безсмертного В.П., який на підставі усного договору доручення уповноважив [PERSON] представляти його інтереси у всіх державних та призваних установах, підприємствах та організаціях. Довіреність зареєстровано в реєстрі за № 713. Наступного дня, 25.10.2022 року від позивача до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Фещенко А.С. надійшла заява про скасування довіреності. Нотаріусом зареєстровано припинення дії довіреності із внесенням таких відомостей до Єдиного реєстру довіреностей. Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного. У відповідно до ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. За змістом ч.1 ст. 249 ЦПК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість, а відповідач визначає докази, якими спростовується правова позиція позивача та підтверджуються заперечення проти позову. Висновки Верховного Суду неодноразово зводились до викладення думки про те, що діючи в межах позовних вимог, саме суд встановлює правову природу правовідносин сторін на підставі належно доведених сторонами обставин, в результаті чого визначає норму права, що підлягає застосуванню. Такі повноваження суду носять імперативний характер, що означає обов`язок суду надати правову кваліфікацію відносинам та визначити релевантну норму. Незгода суду з правовим обґрунтуванням позову не є підставою для відмови в його задоволенні, оскільки неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні правові приписи. Так, з`ясувавши що учасник судового процесу послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд має самостійно здійснити їх правильну правову кваліфікацію та застосувати ті норми, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (постанова від 08.06.2021 р. у справі № 662/397/15-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі N 523/9076/16-ц (провадження N 14-61цс18) зроблено висновок, що "пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному\~ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження". Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. В розрізі наведених вимог, а також виниклого спору, в завдання суду покладається з`ясування відомостей про виниклі у зв`язку із видачею довіреності на ім`я [PERSON] юридичні наслідки, які могли призвести до порушення прав особи-довірителя, можливу невідповідність таких наслідків закладеним за вільного волевиявлення довірителя дійсним намірам, встановлення в залежності від цього належного відповідача. Так, зокрема, положеннями ст.ст. 225, 229, 231, 233 визначаються правові наслідки правочинів, які вчинені дієздатною фізичною\~особою,\~яка у\~момент його\~вчинення не\~усвідомлювала значення\~своїх дій\~та (або)\~не могла\~керувати ними, під впливом помилки, під впливом насильства, тяжкої обставини. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі N 761/26815/17 (провадження N 61-16353сво18) зроблено висновок, що "недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим". Суд звертає увагу, що позивачем не визначено будь-якого іншого відповідача, окрім нотаріуса, а встановлені судом обставини, засновані на поданих учасниками доказах, не виявляють порушення прав сторони іншими особами за сферою вчинення оспорюваного правочину. У постанові Верховного Суду від 19\~серпня 2020\~року по справі № 201/16327/16-ц викладено висновок про те, що «Правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків)». Нотаріус, згідно таких висновків, не може виступати відповідачем у спорі про визнання правочину недійсним. За таких\~обставин,\~оскільки відповідачем\~у спорі\~визначено саме\~нотаріуса,\~суд відмовляє\~у задоволенні\~позову в\~частині визнання\~довіреності недійсною\~внаслідок пред`явлення\~позову до\~неналежного відповідача.\~ \~ \~ \~ \~ З приводу вимог про відшкодування шкоди з нотаріуса суд зазначає таке Так, правовою основою діяльності нотаріату є\~Конституція України, Закону України «Про нотаріат», інші законодавчі акти України. Нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності (ст. 3 Закону України «Про нотаріат»). Згідно зі статтею 58 Закону нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують довіреність, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Строк, на який може бути видана довіреність, визначається цивільним законодавством України. Довіреність, видана в порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню після подання основної довіреності, в якій застережено право на передоручення, або після надання доказів того, що представник за основною довіреністю примушений до цього обставинами для охорони інтересів особи, яка видала довіреність. Довіреність, видана в порядку передоручення, не може містити в собі більший обсяг прав, ніж їх передано за основною довіреністю. Строк дії довіреності, виданої в порядку передоручення, не може перевищувати строку основної довіреності, на підставі якої вона видана. Припинення дії довіреності провадиться в порядку, передбаченому законом. За змістом ст. 27 Закону України «Про нотаріат» шкода, заподіяна особі внаслідок незаконних дій або недбалості приватного нотаріуса, відшкодовується в повному розмірі. Нотаріус не\~несе відповідальності\~у разі,\~якщо особа,\~яка звернулася\~до нотаріуса\~за вчиненням\~нотаріальної дії: подала\~неправдиву інформацію\~щодо будь-якого\~питання,\~пов`язаного із\~вчиненням нотаріальної\~дії; подала\~недійсні та/або\~підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювача шкоди (стаття 1166 ЦК України). У відповідності\~до ст.\~76\~ЦПК України\~доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці\~дані встановлюються\~такими засобами: письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; \~висновками експертів; показаннями свідків. За положеннями\~ст.\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При розгляду справи судом не встановлено порушення приватним нотаріусом під час посвідчення довіреності від імені позивача вимог діючого законодавства щодо вчинення нотаріальної дії. Суд зауважує, що положення Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджуються на діяльність нотаріату, а тому, з огляду на вищенаведені висновки суду, заявлена вимога про відшкодування шкоди є безпідставною.

Outcome: approved