Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

І. Короткий виклад обставин справи: Позивачка [PERSON] , звернулася до суду з позовом про визнання відповідача [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування зазначеного позову покликається на те, що вона є одноосібним власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Окрім неї у даному будинку також зареєстрований, але не проживає її син - відповідач [PERSON] . Вказаний будинок відповідач покинув добровільно ще у 2003 році, забравши усі свої речі. Стверджує, що через формальну прописку відповідача, вона змушена нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг, також не в змозі через наведені обставини розпорядитись належним їй на праві власності майном та немає можливості оформити субсидію. Стверджує, що відповідач не бере участі в утриманні житла за місцем реєстрації, його добровільне залишення спірного майна та тривале не проживання у ньому свідчить про втрату інтересу до спірного житла, доказів щодо наявності домовленостей щодо порядку користування приміщенням між нею та відповідачем не має. В той же час наголошує, що жодних перешкод для відповідача у користуванні жилим приміщенням вона не створювала, однак такий добровільно покинув житловий будинок та не бажає виписуватися з нього. ІІ. Позиція учасників справи: Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак надіслала на адресу суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задоволити та не заперечує щодо ухвалення заочного рішення по даній справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи, що стверджується матеріалами справи. Окрім цього, відзив від відповідача на адресу суду не надходив. Свідок [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак надіслала на адресу суду письмові пояснення, в яких зазначила, що проживає по сусідству з позивачкою у с.Чишки, Яворівського району Львівської області. Протягом десяти років відповідач не проживає з матір`ю позивачкою [PERSON] , не відвідує її і не цікавиться, навіть на похорони батька та рідного брата, який загинув на війні, відповідач не прийшов. Ствердила також, що вона (свідок) протягом десяти років жодного разу не бачила відповідача [PERSON] в с.Чишки, Яворівського району Львівської області. Свідок [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак надіслав на адресу суду письмові пояснення, в яких зазначив що є односельчанином позивачки та проживає у с.Чишки, Яворівського району Львівської області. Більше десяти років відповідач [PERSON] в с.Чишки з матір`ю не проживає, його місце проживання свідку не відоме, на протязі вказаного часу жодного разу не бачив відповідача в селі. ІІІ. Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді від 17.04.2023 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання (стаття 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК)), в судове засідання не з`явився, а позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК. З урахуванням вимог статей 223, 280 ЦПК України суд провів заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. ІV. Встановлені судом фактичні обставини справи: Позивачка [PERSON] є одноособовим власником житлового будинку в [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №141804620 від 18.10.2018 року, Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 18.10.2018 року та Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №53717929 від 18.10.2018 року. Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №931 від 15.02.2023 року, позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , де також зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] . З метою встановлення факту відсутності відповідача за місцем реєстрації протягом тривалого часу, позивачка [PERSON] зверталася до Мостиської міської ради Львівської області. Згідно вказаного Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №931 від 15.02.2023 року та довідки виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області №92 від 21.02.2023 року встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрований у вищевказаному будинку, однак фактично не проживає у ньому з 2003 року і по даний час. Відповідно до довідки Мостиської міської ради Львівської області №2.19-991 від 12.04.2023 року про реєстрацію місця проживання, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Водночас відповідач [PERSON] знятим з реєстрації за вказаною вище адресою, не значиться. V. Застосоване судом законодавство та висновки суду: Відповідно до положень ст.1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно частин 1-4 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Положеннями статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. У відповідності до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Виходячи зі змісту положень статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу в спосіб, передбачений цією нормою Закону, або у спосіб передбачений договором чи законом. Статтею 41 Конституції України та статтею першою Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Поняття права власності визначено статтею 316 ЦК України, згідно з якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з\~правовою позицією,\~викладеною у\~постанові Верховного\~Суду України\~від 16\~січня 2012\~року у\~справі №\~6-57цс11, у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник, згідно з вимогами статей 16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі, і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння (ст.391 ЦК України). Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення з займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до частини другої статті 346 ЦК України право власності може буди припинене в інших випадках, встановлених законом. Згідно зі статтею 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Із вищенаведеного вбачається, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Слід зазначити те, що оскільки по 2003 рік відповідач по справі [PERSON] постійно мешкав у спірному житловому будинку разом з позивачкою по справі, таким чином, відповідач набув права особистого сервітуту, що полягало у праві користування будинком. Такий сервітут є тимчасовим. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені у статті 405 ЦПК України строки у житловому приміщені, а на відповідача - довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. В ході розгляду справи судом не встановлено наявності домовленостей між відповідачем [PERSON] , та позивачкою [PERSON] , як власником житла щодо порядку користування даним житловим будинком або щодо збереження за відповідачем права на користування житлом на час його відсутності. Не встановлено судом і обставин, які б свідчили про поважність причин відсутності відповідача у належному позивачці житловому будинку у період з 2003 року по даний час, факту чинення йому перешкод щодо користування та проживання у даному будинку чи вчинення відповідачем дій у зазначений період часу, які б свідчили про його намір зберегти право на користування даним житловим приміщенням. Враховуючи вищенаведене, право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постановах від 09 жовтня 2019 року та від 19.08.2019 року в справах №№695/2427/16-ц, 369/9681/17, відповідно, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Припинення права користування відповідача належним позивачці житлом підтверджено належними і допустимими доказами. Під час розгляду вищевказаної цивільної справи відповідачем, на спростування заперечення на вищевказаний позов, не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів у розумінні статей 77-80 ЦПК України та таких у судовому засіданні не здобуто. Таким чином, суд вважає, що порушене право позивачки підлягає захисту в обраний нею спосіб і відповідача необхідно визнати такими, що втратив право користування житлом. Щодо показань свідків сторони позивачки, то їхні показання цілковито відповідають обставинам справи та підтверджують факт відсутності відповідача [PERSON] понад встановлені у статті 405 ЦПК України строки у житловому приміщені, яке належить позивачці. Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст.229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст.2 ЦПК України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] , без поважних причин був відсутній у спірному жилому приміщенні понад встановлений законом строк збереження права користування житлом, останній самостійно залишив дане жиле приміщення і протягом тривалого часу (близько 20 років) не намагався вселитись у таке, перешкод в користуванні спірним житловим будинком йому не чинилось і він добровільно обрав собі інше місце проживання, а також з огляду на те, що формальна реєстрація відповідача у спірному житловому будинку є такою, що перешкоджає позивачці у здійснені нею права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі та визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням у житловому будинку [ADDRESS] . На думку суду, у рішенні з`ясовані та повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Відомості, які б спростовували даний висновок суду відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України). VІ. Судові витрати: Виходячи з вимог статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в користь позивачки понесені нею та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору на загальну суму 1073,60 гривень.

Outcome: approved