Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

11 листопада 2021 року, [PERSON] звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього за рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 13.05.2010 р. на користь стягувача [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 100% прожиткового мінімуму відповідно до Закону України «Про встановлення прожиткового мінімуму мінімальної заробітної плати» щомісячно, починаючи з 09.04.2010 р. і до повноліття дитини, а в разі продовження [PERSON] , [INFO] навчання, до досягнення ним 23-го віку до 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, мотивуючи це тим, що з 13.08.2019 р. він перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, в якому у них народилася малолітня донька [PERSON] , [INFO] , виховання якої потребує значних фінансових витрат, а рівень його заробітної плати після відрахування аліментів на сина [PERSON] , [INFO] , народженого у колишньому шлюбі з відповідачкою не дозволяє йому це робити у повній мірі, адже іншого джерела доходу, який він отримує, працюючи водієм у ТОВ «Автотранс - Україна» у нього немає. Ухвалою суду від 28.02.2022 р. було замінено прізвище відповідачки [PERSON] на [PERSON] у зв?язку з укладенням шлюбу з [PERSON] 07.06.2012 р. (а.с. 49). У зв?язку зі звільненням з посади судді Овідіопольського райсуду Одеської області Жижки на підставі рішення ВРП № 34/0/15-23 від 09.02.2023 р., матеріали вказаної справи, які раніше перебували у провадженні вказаної судді, згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2023 р. були розподілені в провадження судді Гандзій Д.М. зі стадії розгляду по суті, враховуючи визначений попереднім суддею спрощений порядок розгляду даної справи з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 94-98). В судовому в засіданні позивач повністю підтримав свій позов та просив його задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні категорично заперечувала проти безпідставного і необґрунтованого позову з підстав, викладених у письмових поясненнях на позов, зокрема, вказуючи в судовому засіданні на те, що на сьогодні, заборгованість по сплаті аліментів позивачем на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] становить 46702,10 грн., що підтвердив позивач, а також, що позивач, як батько дитини не приділяє неповнолітньому синові батьківської уваги та турботи, не надаючи жодної копійки на його утримання, одяг, їжу, лікування, зустрічаючись з сином раз на півроку, навіть, не поповнюючи йому рахунок телефону, а всіма питаннями утримання та виховання займається її колишній чоловік [PERSON] , з яким вони хоча і розірвали шлюб 03.06.2021 р., однак підтримують стосунки, враховуючи їхню спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Також, відповідачка показала суду, що зменшення розміру аліментів, які і так не сплачує позивач на утримання сина більше року, призведе до суттєвих обмежень прав дитини, які за законом належать аліменти від батька, які останній свідомо не сплачує, що призвело до виникнення вищевказаної заборгованості по сплаті аліментів. Також, відповідачка показала, в реаліях сьогодення і постійно зростаючих цінах абсолютно на всі продукти харчування, одежу та учнівське приладдя, навіть прожитковий мінімуму для її дитини, віком 14 років становить з 1 січня 2023 р. - 2618 грн., з 1 липня - 2744 грн., з 1 грудня - 2833 грн., що є недостатніми грошима для утримання неповнолітньої дитини, а в позові йдеться про половину вказаної суми, що є неприпустимим порушенням прав дитини, беручи до уваги, що вона офіційно працює бухгалтером у ТдВ «Чорноморець», отримуючи невелику заробітну плату, якої не вистачає на утримання сина, якому для забезпечення належного рівня життя, фізичного, духовного, розумового, морального і соціального розвитку потрібне нормальне повноцінне харчування, одяг, приладдя для навчання, а також гроші на придбання ліків. Крім іншого, позивачка наполягала на недоведеності зміни матеріального становища позивача, як платника аліментів, стверджуючи при цьому, що підставами зміни розміру аліментів, є як зміна матеріального становища платника аліментів, так і зміна сімейного стану, як самостійна підстава для зменшення розміру аліментів, враховуючи безумовне право на утримання аліментів від батька дитини, яке передбачене чинним законодавством України, і аліменти належать саме дитині, а вона, як матір не може діяти всупереч інтересам свого неповнолітнього сина, а тому просила суд, відмовити у задоволенні позову. Заслухавши думку та пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та додатково надані письмові докази, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до ст.ст. 8,12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід`ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов`язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18). ЄКПЛ проголосила принцип верховенства права і зобов`язання договірних сторін дотримуватися прав людини. Комплекс прав, закріплених ЄКПЛ, можна розділити на дві підсистеми: 1) права, що належать кожній людині від народження (життя, свобода, особиста недоторканність); 2) права, набуті з настанням певного віку (справедливий судовий розгляд у кримінальній справі, вступ до шлюбу). Окремою підсистемою можна розглянути перелік заборон, виконання яких гарантує реалізацію прав, закріплених в ЄКПЛ (заборона дискримінації, катувань, жорстокого поводження, рабської праці). У тексті ЄКПЛ практично відсутні норми, присвячені захисту прав дітей (за винятком, наприклад, положень про особливий статус неповнолітніх у статтях 5-6), однак обсяг більшості наданих нею прав такий, що ними може користуватися будь-яка людина, незалежно від вікових або інших характеристик. У зв`язку з цим ЄСПЛ, розглядаючи справи, де мало місце порушення прав дітей, посилається на норми ЄКПЛ як базовий документ. На сьогодні наявні численні рішення ЄСПЛ щодо питань, які пов`язані із захистом прав дитини, ґрунтуються як на положеннях Європейської конвенції про захист прав людини, Загальної декларації прав людини, так і на положеннях Конвенції про права дитини. В ході огляду практики ЄСПЛ виявлено кілька типових ситуацій, де заявники не отримали адекватного правового захисту дитини всередині своєї держави. Згідно п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК (2947-14). При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину - не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV (606-14) «Про виконавче провадження» - він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Відповідно до ст. 121 СК України - права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України - особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України - батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частинами першою, другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року в усіх діях, щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 141 СК України - мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до приписів ст.ст.\~150,\~180 СК України\~- батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. \~ Згідно\~із ч.\~3\~ст.\~181\~СК України,\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Одночасно, стаття 183 СК України зазначає частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Стаття 184 СК України передбачає суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, суд вважає, що аліменти повинні використовуватись виключно для задоволення потреб дитини, її гармонійного фізичного та духовного розгляду. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно зі ст. 192 СК України - розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави суду для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення Закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, незалежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів, про що було вказано у Постанові ВС у справі № 565/2071/19 від 16.09.2020 р. (провадження № 61-9460 св 20). Суд встановив, що у колишньому шлюбі сторін, народився син [PERSON] , [INFO] , на утримання якого рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 13.05.2010 р. на користь стягувача [PERSON] були стягнути аліменти в розмірі 100% прожиткового мінімуму відповідно до Закону України «Про встановлення прожиткового мінімуму мінімальної заробітної плати» щомісячно, починаючи з 09.04.2010 р. і до повноліття дитини, а в разі продовження [PERSON] , [INFO] навчання, до досягнення ним 23-го віку (а.с. 9,16). У Постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143 цс 13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Як у позові, так і в судовому засіданні, позивач, на підтвердження мотивів та підстав свого позову пояснив, що з 13.08.2019 р. він перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , в якому у них народилася малолітня донька [PERSON] , [INFO] , виховання якої потребує значних фінансових витрат, а рівень його заробітної плати після відрахування аліментів на сина [PERSON] , [INFO] , народженого у колишньому шлюбі з відповідачкою не дозволяє йому це робити у повній мірі, адже іншого джерела доходу, який він отримує згідно довідки про посадовий оклад у розмірі 6750 грн., працюючи водієм у ТОВ «Автотранс - Україна» у нього немає (а.с. 11,12,104). В судовому засіданні відповідачка наполягала, що заборгованість по сплаті аліментів позивача на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] на сьогодні становить 46702,10 грн., що особисто підтвердив позивач, яка збільшилася, починаючи з дати складання розрахунку заборгованості по аліментам старшого державного виконавця Овідіопольського ВДВС в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) від 05.12.2022 р. і на той час становила 32537,10 грн., проти чого також не заперечував позивач (а.с. 105). Також, відповідачка показала суду, що позивач, як батько дитини не приділяє неповнолітньому синові батьківської уваги та турботи, не надаючи жодної копійки на його утримання, одяг, їжу, лікування, зустрічаючись з сином раз на півроку, навіть, не поповнюючи йому рахунок телефону, а всіма питаннями утримання та виховання займається її колишній чоловік [PERSON] , з яким вони хоча і розірвали шлюб 03.06.2021 р., однак підтримують стосунки, враховуючи їхню спільну доньку [PERSON] , [INFO] (а.с. 62-63). Позивач намагаючись виправдатися, стверджував, що інколи надає своєму синові невеликі гроші, однак будь-яких належних і допустимих доказів цього суду не надав, проти чого заперечувала відповідачка, стверджуючи про маячню вказаних доводів позивача, наполягаючи, що вперше чує про якісь гроші для сина, на лікування і хірургічну операцію якому рік тому назад, позивач не надав жодної копійки, не з?явившись навіть у лікарні, де проводилась хірургічна операція, проти чого не заперечував позивач. Так, в судовому засіданні відповідачка заперечуючи проти задоволення позову вказувала, що на сьогодні вона самостійно утримує сина [PERSON] , [INFO] , який не повинен страждати від відсутності з боку його батька (позивача) аліментів, борг по яким становить 46702,10 грн., з підстав народження у позивача ще однієї дитини в іншому шлюбі, беручи до уваги, що її заробітної плати бухгалтера не вистачає на потреби неповнолітньому синові, якому для забезпечення належного рівня життя, фізичного, духовного, розумового, морального і соціального розвитку потрібне нормальне повноцінне харчування, одяг, приладдя для навчання, а також гроші на періодичне придбання ліків та періодичне обстеження і лікування сина Суд з`ясував, що позивачем не було доведено суду зміну свого матеріального становища в порівнянні з тим, що існувало до ухвалення рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 13.05.2010 р. про стягнення з нього аліментів. Таким чином, суд вважає, що зміна сімейного стану позивача, його одруження, народження у нього доньки, [INFO] - не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів на його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , народженого у колишньому шлюбі з відповідачкою, належними та допустимими доказами не підтверджено суду погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням дитини в іншому шлюбі, а навпаки, суд звертає увагу на те, що батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини, народженою у новому шлюбі, порівняно з іншими двома дітьми, народженими у шлюбі з відповідачкою, що ставить їх у менш сприятливе становище в порівнянні з дитиною, народженою в новому шлюбі, враховуючи велику суму заборгованості позивача по сплаті аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 46702,10 грн., розмір якої постійно збільшується від місяця к місяцю. Суд звертає увагу на те, що відповідно до рішення Овідіопольського райсуду\~Одеської області\~від 13.05.2010\~р.\~- розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні малолітню дитину, без підтвердження погіршення його матеріального становища, не буде спрямовано на належне забезпечення неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який виховується без батька та турботи останнього та суперечитиме інтересам дитини. Згідно з статтями 18,27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини - є предметом їх основного піклування. Приймаючи до уваги, що позивачем недоведено підстави зміни матеріального становища та позову про зменшення розміру аліментів, визначених рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 13.05.2010 р., враховуючи, що підставами зміни розміру аліментів, є як зміна матеріального становища платника аліментів, так і зміна сімейного стану, як самостійна підстава для зменшення розміру аліментів, враховуючи безумовне право відповідачки на утримання аліментів від батька дитини, яке передбачене чинним законодавством України, і аліменти належать саме дитині, а вона, як матір не може діяти всупереч інтересам двох малолітніх дітей. Таким чином, беручи до уваги практику ЄСПЛ та ЄКПЛ, вимоги Законів, зокрема ст. 182 СК України щодо обставин, які обов`язково враховуються судом при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів (матеріальне становище платника аліментів, знаходження на його утримання інших дітей) і вимоги Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», яким встановлений прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2023 року становить 2618 грн., з 1 липня 2023 р. - 2744 грн., з 1 грудня 2023 р. 2833 грн., суд, оцінивши та проаналізувавши вищевказані обставини в їх сукупності, дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, так як визначений за рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 13.10.2010 року розмір аліментів на дитину повністю відповідає вимогам СК України, та його зменшення у зв`язку з наявністю на утриманні позивача малолітньої доньки, [INFO] , народженої в новому шлюбі без підтвердження погіршення матеріального стану позивача не сприятиме належному забезпеченню його неповнолітнього сина від першого шлюбу та суперечитиме інтересам неповнолітньої дитини, чиї права будуть порушені у випадку зменшення аліментів, які не сплачуються позивачем, що не звільняє позивача від обов`язку щодо утримання свого сина, а викладені позивачем необґрунтовані доводи не можуть слугувати обставинами для зміни розміру аліментів на підставі ст. 192 СК України, беручи до уваги інтереси неповнолітньої дитини, та заборгованість позивача по сплаті аліментів, а тому не може бути залежною від народження у позивача одного чи кількох дітей.

Outcome: dismissed