Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, посилаючись на те, що позивач є племінником [PERSON] , який помер [INFO] , та визнаний за рішенням суду його спадкоємцем. Похованням дядька займався позивач. Як зазначає позивач, ще до своєї смерті [PERSON] заповідав все своє майно позивачу, склавши заповіт, який було посвідчено 28.12.2004 державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори. Проте як було з`ясовано позивачем після смерті [PERSON] , останній 03.02.2017 уклав договір довічного утримання з [PERSON] , чим скасував свій заповіт від 28.12.2004. За ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч.4 ст.190, ч.1 ст. 356 та ч.3 ст. 185 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості щодо кримінальних проваджень №12017100040004051, №120171000400013373 та №12019100040003303 відповідно. 22.04.2019 позивачу стало відомо, що у матеріалах кримінального провадження №12017100040004051, яке згодом було закрито, наявна розписка від 06.02.2017 написана від імені [PERSON] про взяття у [PERSON] на зберігання 35000 грн. у строк до 08.02.2017. Позивач вважає, що наявність такої розписки свідчить про неповернення [PERSON] вказаних коштів відповідачем, тому враховуючи, що позивач є спадкоємцем померлого [PERSON] , просить стягнути з відповідача на свою користь вказану суму коштів, 3% річних та індекс інфляції на суму боргу, всього 59 229, 59, а також судові витрати. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.07.2022 матеріали справи передано за підсудністю до Оболонського районного суду м. Києва (суддя Сіромашенко Н.В.). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.09.2022 головуючим у справі визначено суддю Дибу О.В. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 12.09.2022 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 13.03.2023, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Вказував на те, що про наявність вказаної вище розписки позивачу стало відомо 18.03.2017, однак оскільки відповідач не реагував на його звернення, просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, подав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що з моменту смерті [PERSON] позивач жодних претензій до відповідача не пред`являла, щодо того, що вона є спадкоємцем померлого, не повідомляла. Зазначив, що позивачем не надано доказів порушення його прав існуванням розписки щодо надання коштів на зберігання. Вказував, що кошти не можуть вважатися набутими чи збереженими без достатньої правової підстави, оскільки це відбулося в незаборонений законодавством спосіб. Окрім того подав до суду заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності, у якій вказував на те, що позивач дізнався про існування розписки відповідача ще 18.03.2017 від працівників поліції, які разом з позивачем обстежували квартиру після смерті [PERSON] , що також підтверджується копією позовної заяви [PERSON] про визнання недійним договору довічного утримання. У відповіді на відзив сторона позивача спростовувала твердження відповідача, надані у відзиві, вказуючи, що він не містить належних та допустимих доказів, якими би спростовувалися обставини справи. Заслухавши пояснення учасників, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. За змістом ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що позивач є рідною племінницею та спадкоємцем померлого дядька [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується повідомленням Шостої київської державної нотаріальної контори (а.с.10). Згідно розписки від 06.02.2017, написаної [PERSON] , вона отримала на зберігання від [PERSON] грошові кошти у розмірі 35000 грн. до 08.02.2017 (а.с.6). Оригінал розписки, зі слів позивача, знаходиться у матеріалах кримінального провадження №12017100040004051. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З матеріалів справи убачається, що позивач декілька разів звертався до правоохоронних органів із заявами з приводу вчинення шахрайських дій, крадіжки спадкового майна тощо стосовно його померлого дядька [PERSON] , на підставі яких до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості щодо кримінальних проваджень №12017100040004051, №120171000400013373 та №12019100040003303 за ч.4 ст.190, ч.1 ст. 356 та ч.3 ст. 185 КК України відповідно (а.с.12). Крім того, з відповіді Київської місцевої прокуратури №4 від 20.11.2019 убачається, що слідчому кримінальному провадженні №12017100040004051 надано вказівку щодо звернення до Дніпровського районного суду м. Києва для здійснення приводу свідка [PERSON] (а.с.14). Згідно зі ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Матеріали справи не містять письмових доказів того, що зобов`язання відповідача були виконані належним чином. Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Оскільки судом встановлено, що зобов`язання відповідачем не виконані, кошти взяті відповідачем на зберігання не повернуті та перебувають у відповідача без достатніх правових підстав, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Разом із тим, відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Правила про позовну давність передбачають право на позов у матеріальному сенсі. Якщо особі належить цивільне право, і це право порушено, то вона вправі здійснити своє право у примусовому порядку, проти волі зобов`язаної особи, шляхом звернення до національного суду або до іншого компетентного органу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Згідно з статтею 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме: забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Згідно пунктів 3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Матеріали справи свідчать про те, що позивач 30.11.2017 звертався до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним, у якому посилався на наявність розписки від 06.02.2017 на суму 35000 грн., копію якої було додано до позову (а.с.58,59). Окрім того, в судовому засіданні представник позивача підтвердив ту обставину, що копія вказаної розписки у розпорядженні позивача з`явилася 18.03.2017 і саме з того моменту позивачу стало відомо про наявність у відповідача зобов`язання по поверненню узятих на зберігання коштів. Суд звертає увагу на те, що п.12 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. В той же час, вказана норма була внесена Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020, тобто, після спливу позовної давності. Враховуючи наявність заяви відповідача про застосування позовної давності, а також те, що позивач звернувся до суду з позовною заявою 16.02.2022, тобто після спливу позовної давності, і суд не знаходить підстав для поновлення пропущеного строку позовної давності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача грошових коштів у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Твердження позивача про те, що він дізнався про порушення свого права тільки 22.04.2019, не узгоджується з наявними в матеріалах справи доказами та пояснення самого представника позивача. Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують.

Outcome: dismissed