Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з вище вказаною позовною заявою, у якій в обґрунтування зазначають, що вони, починаючи з 05.11.1966 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, за період якого було побудовано садовий будинок на земельній ділянці, право власності на які зареєстровано за [PERSON] . Зазначають, що протягом тривалого часу подружжя [PERSON] проживали самі, адже їх єдиний син - [PERSON] виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації. У 2004 році син позивачів, який на той момент приїхав у Житомир, щоб доглянути батька після важкої хвороби, запропонував подружжю [PERSON] укласти спадковий договір. [PERSON] , з огляду на свою хворобу, жодного договору не укладав та не здогадувався про те, що його дружина уклала такий договір з їх сином. У січні 2023 року [PERSON] повідомив [PERSON] про те, що вже впродовж тривалого часу є власником їх з дружиною садового будинку та земельної ділянки. 07 грудня 2004 року [PERSON] без відома та згоди [PERSON] подарувала [PERSON] зазначену земельну ділянку та садовий будинок. Зауважують, що [PERSON] з моменту укладання договору була впевнена, що укладає з сином спадковий договір, адже на момент укладання договору була непрацездатною за віком, вона та її чоловік, якому на той момент було 66 років, вже потребували стороннього догляду. Окрім того, [PERSON] була обізнана про те, що відповідач має намір набути громадянство Російської Федерації, тому не зможе мати у своїй власності земельну ділянку для ведення садівництва. В подальшому, на підставі зазначеного договору дарування відповідач, отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0450 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 1822086800:04:000:0206. Зазнають, що договір дарування був укладений під впливом помилки, адже [PERSON] фактично не передавала у дар обдарованому садовий будинок та земельну ділянку, а впродовж цього часу позивачі продовжували користуватись садовим будинком за призначенням та виконувати всі обов`язки власників земельної ділянки. Підписуючи договір дарування від 07.12.2004 року, [PERSON] діяла під впливом помилки, адже вважала, що підписує спадковий договір та, у випадку порушення його умов відповідачем, буде мати змогу його змінити чи розірвати. Окрім того, укладенням оспорюваного договору дарування було порушено права [PERSON] , адже розпорядження спільним майном було вчинено без його згоди, чим порушено його права співвласника садового будинку та земельної ділянки. На підставі вищевикладеного, позивачі просять: - визнати недійсним договір дарування, укладений 07.12.2004 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Третьої житомирської державної нотаріальної контори Силіною Н. В. за реєстровим №2-5579; - визнати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 550524 від 11.11.2008 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010820900366, виданий на ім`я [PERSON] недійсним. Ухвалою суду від 23.02.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 40). У судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач [PERSON] повідомила суду, що при укладанні та посвідченні спірного договору була впевнена, що укладає спадковий договір, а не договір дарування. Також зазначила, що не повідомила нотаріуса про перебування у шлюбі в момент укладення спірного договору дарування, оскільки була впевнена, що це не буде мати негативніх наслідків для її чоловіка [PERSON] [PERSON] під час розгляду справи пояснив, що взагалі не був обізнаний про укладення спірного договору між його дружиною та сином. Відповідач у судове засідання не з`явився; засобами електронного звязку подав клопотання про розгляд справи без його участі; позовні вимоги визнав (а.с. 75). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] (сусід по спірним земельній ділянці та садовому будиночку) показав, що з 2016 року він проживає у с. Станишівка, а позивачі є його сусідами по садовому будинку. Зазначив, що вони єдині особи, які опікувались будинком і земельною ділянкою, на відміну від їх сина; відповідач фактично не вступив у право володіння та користування майном. Відповідача бачів останній раз роки 2-3 назад, який приїздив до батьків на нетривалий час. Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої\~статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи неінакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно копії свідоцтва про одруження (а.с. 15) [PERSON] та [PERSON] з 05.11.1966 перебувають у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до копії державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЖТ № 014752 (зворот а.с. 63-64) [PERSON] на підставі рішення виконкому Станишівської сільської Ради народних депутатів від 21.09.1993 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 450 м2\~ у межах згідно з планом, що розташована на території Станишівської сільської Ради товариство «Кооператор»; землю передано для ведення садівництва. Згідно свідоцтва про право власності на садовий будинок від 08.11.2004 року (а.с. 62) об`єкт в цілому, який розташований в [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності та в цілому складається з одного садового будинку та надвірних будівель. У графі власників технічного паспорту на садовий (дачний) будинок, що було виготовлено станом на 15.11.2004 року на першого власника [PERSON] закреслено та зазначено нового [PERSON] (а.с. 19-21). Право власності на садовий будинок зареєстровано за [PERSON] 22.11.2004 року (зворот. а.с. 62-63). Заявою до нотаріальної контори від 07.12.2004 року [PERSON] повідомила про той факт, що у зареєстрованому шлюбі не перебуває (а.с. 28). Згідно договору дарування від 07.12.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої житомирської державної нотаріальної контори Силіною Н. В., зареєстрованого в реєстрі за № 2-5579 (а.с. 58), [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] , а [PERSON] прийняв у дар садовий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться на території Станишівської сільської ради, товариство «Кооператор» Житомирського району, Житомирської області. На підставі зазначеного договору дарування [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0450 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 1822086800:04:000:0206 (а.с. 22). Відповідно до інформаційної довідки № 322608991 від 13.02.2023 року сформованої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших майнових реєстрів, 21.01.2005 року на підставі договору дарування № 2-5579 від 07.12.2004 року за [PERSON] зареєстровано право власності на садовий будинок, земельна ділянка [ADDRESS] . З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-9918006782023 від 13.04.2023 року (зворот. а.с. 81-83) право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1822086800:04:000:0206, площею 0,045 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства, зареєстровано 11.11.2008 року за [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Аналогічні норми містяться у Кодексі про шлюб та сім`ю, зокрема у статтях 22- 23. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З огляду на те, що садовий будинок та земельну ділянку було набуто позивачами в шлюбі зазначене майно є спільною сумісною власністю. Укладаючи оспорюваний договір дарування було порушено права [PERSON] , адже розпорядження спільним майном було вчинено без його згоди, чим порушено його права співвласника садового будинку та земельної ділянки. Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 ЦК України). Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (частина перша статті 358 ЦК України). Згідно з частинами першою та другою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Отже, відсутність згоди одного із співвласників - подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Відповідно до вимог п. 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 N 20/5 (чинної на момент укладення правочину) договори щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом за наявності письмової згоди другого з подружжя. Згода на укладення такого договору повинна бути посвідчена нотаріально. Про наявність згоди другого подружжя зазначається в тексті договору з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена, та дату її посвідчення. Якщо у згоді на відчуження спільного майна вказано, кому персонально (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи) він погоджується продати, подарувати, заставити тощо спільно набуте майно, чи вказано ціну продажу, інші умови укладення договору, нотаріус при посвідченні такого договору зобов`язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій згоді. Згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути складений письмово, а у визначених законом випадках - нотаріально посвідчений. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 243/14645/19-ц, провадження № 61-11576св21. Статтею 203 Цивільного кодексу України\~(надалі -\~ЦК України) визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, в тому числі, частиною третьою вказаної статті передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до положень\~ст. 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно положень ч. 2\~ст. 719 ЦК України\~договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частиною 1\~ст. 229 ЦК України\~встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч. 1\~ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом\~статтей 229-233 ЦК України\~правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам\~статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним. Статтею 627 ЦК України\~закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. \~ \~ \~ \~Згідно пункту 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233\~ЦК України\~правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі\~статті 229 ЦК України\~повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Згідно з частиною першою\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга\~статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої\~статті 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі\~статтею 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою\~статті 89 ЦПК України\~визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, позивачка зазначила, що уклала вказаний спірний договір під впливом помилки, оскільки вважала, що укладала спадковий договір. Так, статтею 1302 Цивільного кодексу України визначено, що за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. Як зазначено у правовому висновку Постанови Верховного суду від 20.02.2019 року у справі №462/1992/15-ц (провадження № 61 -21435св18) про визнання договору дарування квартири недійсним, наявність чи відсутність помилки під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд має визначати не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 20 листопада 2019 року у справі № 308/3593/17 (провадження № 61-9531св19); від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17 (провадження № 61-45189св18); від 18 грудня 2020 року у справі N0541/2898/18 (провадження № 61-12478св20). Відповідно до\~статті 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Вказані обставини свідчать про недійсність договору дарування, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідала її зовнішньому прояву, тобто дані правочини не відповідають загальним підставам дійсності правочинів, зокрема частини третьої\~статті 203 ЦК України, а тому мають бути визнані судом недійсними (частина перша, третя статті 215, частина перша\~статті 229 ЦК України). Відтак, суд, надавши оцінку всім доказам у сукупності, зібраним під час розгляду справи, дійшов висновку про те, що [PERSON] , укладаючи із відповідачем договір дарування належного їй на праві власності садового будинку, діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає спадковий договір; помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем. Після укладення оспорюваного договору дарування позивачі продовжували користуватись садовим будинком за призначенням та виконувати всі обов`язки власників земельної ділянки, про зазначене свідчать відмітки у членській книжці [PERSON] у садовому товаристві про сплату нею членських внесків за період 2004-2023 роки (а.с. 24-25); передача садового будинку фактично не відбулася, що підтверджує реальні наміри останньої на укладення спадкового договору, а не договору дарування. Таким чином, вимога позивачів щодо визнання недійсним договору дарування від 07.12.2004 року є правомірною та підлягає до задоволення. Щодо позовної вимоги про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним суд зазначає наступне. Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України). Результат аналізу наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні. Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18) зроблено правовий висновок про те, що чинне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Так, підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України. При цьому перехід права на цю земельну ділянку відбувається відповідно до прямого припису закону незалежно від волі особи попереднього власника земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в частині визнання недійсним державного акту на земельну ділянку серії ЯД № 550524 від 11 листопада 2008 року зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010820900366, виданий на ім`я [PERSON] . Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність у задоволенні позову, з наведених вище мотивів та підстав. Позивачі не заявляють вимог про стягнення судових витрат, відтак суд це питання не вирішує.

Outcome: approved