Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просила здійснити поділ спільно набутого між нею та відповідачем, за час шлюбу майна, а саме: квартири [ADDRESS] визнати за нею право власності на частину зазначеної квартири, визначити сторонам частки зазначеної квартири, припинивши право спільної сумісної власності сторін на квартиру. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10.11.2001 року, між сторонами по справі було укладено шлюб. Під час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти, згідно інвестиційного договору від 12.06.2002 року, придбано на ім`я відповідача спірну двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 58 квадратних метри. Згідно з укладеним інвестиційним договором, відповідач отримав свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 20.10.2003 року, яке зареєстровано КП «Київське бюро технічної інвентаризації» від 23.10.2003 року. Від дати придбання квартири по 2021 рік, сторони спільно користувались вказаною квартирою, не дивлячись на розірвання шлюбу були зареєстровані у зазначеній квартирі. У 2017 році відповідач [PERSON] подав до суду позов про визнання спірної квартири його особистою приватною власністю, оскільки у свідоцтві про право власності на спірну квартиру від 20.10.2003 року зазначено лише його ім`я, як титульного власника, а окрім того, спірну квартиру було нібито придбано за його особисті кошти. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва, від 13.12.2018 року, яке залишено без змін Київським апеляційним судом, відповідачу [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову. Довгий час відповідач рахувався з ухваленими рішеннями судів та дотримувався досягнутої сторонами домовленості після розлучення, щодо порядку користування спірною квартирою, а саме позивач користувалась ізольованою кімнатою площею 12,3 квадратних метри, а відповідач користувався ізольованою кімнатою площею 17,4 квадратних метри. Решта приміщень перебувала у спільному користуванні сторін. Після прийняття у 2021 році змін до законодавства в частині реєстрації та декларування місця проживання, відповідач заявив, що він як титульний власник може без згоди позивача позбавити її права реєстрації у спірній квартирі. Таким чином, оскільки відповідач став заперечувати право позивача володіти та користуватися спільною квартирою, та відмовився добровільно переоформити частку спірної квартири на позивача, вона вимушена звернутися до суду за захистом свого права. Вважає, що оскільки спірна квартира була придбана за час шлюбу з відповідачем за сумісні кошти, то вона перебуває у спільній сумісній власності і позивач має право на частину вказаної спірної квартири. Крім того, просила поділити зазначену квартиру, виділивши позивачу в натурі житлову кімнату площею 12,3 квадратних метри, а відповідачу залишити житлову кімнату площею 17,4 квадратних метри. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 27.06.2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 09.09.2022 року, було залишено без розгляду позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , в частині виділення сторонам частки квартири в натурі та про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації при відступленні від ідеальних часток сторін у майні. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 09.06.2022 року, було закрито підготовче провадження та цивільну справу призначено до розгляду. Представник відповідача адвокат Терлич В.Г., в судове засідання надав відзив, в якому зазначив, що заявлені позовні вимоги не визнає та проти їх задоволення заперечує. Вказав, що дійсно сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.11.2001 року по 18.02.2008 року. Від шлюбу мають сина [PERSON] . За час шлюбу, була придбана спірна квартира розташована за адресою: [ADDRESS] . 20.10.2003 року, на ім`я відповідача Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації було видано свідоцтва про право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 58 квадратних метри, житловою площею 29,7 квадратних метри. 23.10.2003 року, право власності на вказану квартиру було зареєстровано в БТІ за реєстраційним номером №43772. Вказана спірна квартира була придбана на ім`я [PERSON] за інвестиційним договором від 12.06.2002 року з Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-інвест», за ціною на дату укладання договору 95419,2 грн., при курсі НБУ 5,3295 грн., за 1 долар США. З 12.12.2006 року, позивач покинула спірну квартиру, сторони припинили подружні стосунки та мешкають окремо один від одного. Відповідач тривалий час мешкала за адресою: [ADDRESS] , про що позивач сама зазначила, звертаючись у 2017 році до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина. Проте, позивач залишилась зареєстрованою у зазначеній спірній квартирі разом з відповідачем, його новою дружиною, та їх дочкою. Вказує, що [PERSON] , тривалий час не цікавилась квартирою, не сплачувала кошти на її обслуговування. Звертаючись із позовом до суду про розірвання шлюбу позивач зазначила про наявний спір про майно, який буде вирішуватися окремо. Однак, з дня розірвання шлюбу, а саме з 18.02.2008 року та до червня 2022 року, вона не зверталась до суду із позовом і жодних претензій щодо квартири не пред`являла. У 2017 році, відповідач звертався до суду з позовом про визнання спірної квартири своєю особистою приватною власністю, з посиланням на те, що кошти за цю квартиру сплачував його батько [PERSON] за договором позики. В задоволенні вказаного позову було відмовлено, оскільки [PERSON] не надав належних доказів того, що спірна квартира була придбана за кошти, які належали йому особисто. Також судовим рішенням констатовано, що позивач не просила визнати недійсним договір позики укладений між [PERSON] та [PERSON] , тому всі обов`язки щодо сплати відповідних коштів покладені на обох з подружжя. Таким чином кошти, які були позичені [PERSON] в червні 2002 року у батька, має повертати в тому числі і позивач. Відповідач не визнає, що спірна квартира є об`єктом спільної власності подружжя, хоча вона і була придбана за час шлюбу з позивачем. Вважає, що спірна квартира була придбана відповідачем за особисті кошти, а тому є його особистою приватною власністю. Позивач під час розгляду справи не надала суду доказів того, що вона сплачувала кошти за спірну квартиру. Також вказує, що відповідачем було пропущений строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом. Вважає, що спір з приводу квартири існував ще з 2008 року. В 2017 році відповідач заперечував право позивача на частину квартири, звертаючись до суду з відповідним позовом, однак позивач звернулась до суду з позовом тільки у 2022 році, з порушенням строків позовної давності. Враховуючи наведене, просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник позивача надіслав до суду відповідь на відзив на позовну заяву. В якому зазначив, що представник відповідача невірно визначив строк з якого нібито почався перебіг позовної давності. Зазначення позивачем в позові про розірвання шлюбу, наявності спору про поділ майна, який буде вирішуватися в подальшому, стосувалось іншого сумісно нажитого майна подружжям, зокрема меблів та речей широкого вжитку, які позивач частково вивезла із спірної квартири, а також автомобілю ВАЗ-21053, який було придбано сторонами за час шлюбу. При цьому представником відповідача не конкретизовано, від якої саме дати необхідно визначати строк позовної давності. Також зазначено, що навіть під час розгляду у 2017 році, справи про визнання за відповідачем спірної квартиру, як особистої власності, останній ніяким чином не перешкоджав позивачу у володінні та користуванні спірною квартирою. Після 2021 року, відповідач як титульний власник квартири, враховуючи, внесення змін у законодавство не прийняв заходів, по скасуванню реєстрації у спірній квартирі позивача. Вважає, що строк позовної давності по справі слід відраховувати з 02.12.2021 року, коли на судовому засіданні у справі про стягнення аліментів, відповідач відмовив позивачу в наданні ключа до спірної квартири та повідомив, що не буде впускати її до спірної квартири. Тому строк позовної давності не сплив. Вказав, що після розірвання шлюбу між сторонами за домовленістю було встановлено порядок спільного користування спірною квартирою. Отримання відповідачем від батька в борг грошових коштів в сумі 95419,2 грн., ніяким чином не спростовує заявлених позовних вимог позивачем. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності за участю представника. Представник позивача адвокат Мірошниченко В.М. в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Просив визнати за позивачем право власності на частку квартири [ADDRESS] , в порядку поділу майна. Вказав, що позивачу було відмовлено судовим рішенням у 2017 році у визнанні спірної квартири його особистою власністю. Позивач не приймала участь в розгляді зазначеної справи та дізналась про наявність рішення суду тільки у 2021 році. Окрім того, вказав, що тривалий час після розірвання шлюбу між сторонами дотримувалась домовленість, щодо користування спірною квартирою, яку поважав відповідач, тому не було необхідності звертатись з позовом до суду. На це вказує той факт, що позивач, як на час звернення з позовом до суду так і на теперішній час є зареєстрованою у спірній квартирі. Тільки після того, як відповідач почав висловлювати свої наміри щодо зняття з реєстрації позивача у спірній квартирі у 2021 році, вона звернулась за захистом своїх прав до суду. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували надали аналогічні за змістом пояснення тим, що викладені у відзиві на позовну заяву. Відповідач [PERSON] додатково зазначив, що грошові кошти для сплати за спірну квартиру він отримав у позику від батька. Вважає спірну квартиру своєю особистою власністю. Зазначив, що після розірвання шлюбу, позивач не користувалась спірною квартирою та в ній не було її речей. Підтвердив той факт, що у 2017 році після того, як позивач подала до суду позов про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, він звертався до суду з позовом про визнання спірної квартири своєю особистою власністю. Проте у задоволенні позову йому було відмовлено. В той же час підтвердив, що позивач і досі зареєстрована у спірній квартирі та до 2021 року у неї навіть були ключі від спірної квартири. Це було пов`язано з тим, що у них з позивачем є спільна дитина. Допитаний під час судового розгляду свідок [PERSON] , вказав, що позивач є його дружиною. Вони мешкали разом в квартирі [ADDRESS] . При цьому, позивач користувалась квартирою [ADDRESS] , де мешкала раніше з колишнім чоловіком. Зокрема позивач була зареєстрована у вказаній квартирі та зберігала там речі. Декілька разів він на прохання позивача, навесні, допомагав їй відвозити зимові речі до квартири по [ADDRESS] та забирати літні речі. Потім восени позивач навпаки відвозила до зазначеної квартири літні речі, а забирала зимові. Сам свідок до квартири не піднімався, а чекав позивача у під`їзді будинку. Допитаний свідок [PERSON] , вказав, що знайомий з позивачем з 2018 року. Вони перебувають у дружніх стосунках. Оскільки у позивача не має свого автотранспорту, він на прохання останньої, у квітні 2020 року, підвозив її з квартири [ADDRESS] , де позивач мешкала разом із [PERSON] , до будинку [ADDRESS] , разом із зимовими речами. Він допомагав позивачу піднятися до квартири на 3-му поверсі, з сумками, в яких були підручники та зимова шуба. Позивач, деякий час знаходилась в квартирі, а свідок перебував на сходовому майданчику. Потім позивач вийшла з квартири також із сумками в яких вже був літній одяг. Зі слів останньої у квартирі на [ADDRESS] вона мешкала раніше з колишнім чоловіком, а тепер зберігає там свої речі. Свідок [PERSON] , допитаний в ході судового розгляду, вказав, що вони з позивачем є колегами по роботі та знайомі з 2008 року. На прохання позивача свідок, також двічі у квітні 2019 року та травні 2021 року, допомагав перевозити речі з квартири по [ADDRESS] , де тоді мешкала позивач, до квартири [ADDRESS] . Свідок допомагав позивачу із сумками та бачив, що в них були зимові речі, зокрема шуба чорного кольору, а також темно-синя куртка. Квартира по [ADDRESS] , куди позивач заносила речі розташовувалась на 3-му поверсі. Хто відкривав двері позивачу свідок не бачив, але чув чоловічий голос. Свідок в цей час очікував на сходовому майданчику. Позивач деякий час перебувала у квартирі, після чого вийшла із пакетом в якому були літні речі, зокрема босоніжки. Під час розгляду справи судом було допитано свідка [PERSON] , який вказав, що він є знайомим сторін по справі з 2004 року, з того часу коли почав мешкати по сусідству у будинку [ADDRESS] . Приблизно з 2006 року позивач перестала проживати у вказаній квартирі. Згодом приблизно через 6 місяців свідок побачив позивача, яка забирала з квартири якісь речі, зокрема каструлю. Зі слів позивача, йому було відомо, що сторони не мешкають разом. В подальшому у вказаній квартирі стала мешкати нова дружина відповідача та їх діти. З останніми відносини сусідські. Після того позивача біля квартири свідок не бачив. Допитаний при розгляді справи свідок [PERSON] , вказав, що мешкає по сусідству з відповідачем. Разом із відповідачем у квартирі [ADDRESS] мешкає його дружина та діти. Позивача ніколи не бачив. Інколи по сусідські заходив у квартиру відповідача. Свідок [PERSON] , допитаний під час розгляду справи, вказав, що відповідач є його сином, а позивач колишньою невісткою. Сторони одружились у 2001 році. У 2003 році була придбана спірна квартира. В ній проживали сторони та їх дитина. Приблизно у 2006 році, позивач покинула відповідача та переїхала із квартири [ADDRESS] до м. Ірпінь, де мешкала. У 2008 році шлюб між сторонами було розірвано. Коли позивач пішла від позивача, то забрала певні речі. При цьому частина речей, зокрема дитячі речі, залишались на балконі у квартирі [ADDRESS] . Коли приблизно через 2-3 роки, відповідач привів у квартиру нову дружину, то останній не подобалось, що в квартирі перебувають речі колишньої невістки. Далі свідок зібравши ці речі відвіз їх до м. Ірпінь, де полишив біля дверей квартири, в якій тоді мешкала позивач. Після цього, речей позивача у спірній квартирі вже не було. Згодом відповідач поміняв двері у квартиру. Також вказав, що спірну 2-х кімнатну квартиру відповідач купив за інвестиційним договором за гроші, які позичив йому [PERSON] строком на 10 років. Тому квартира є особистою власністю відповідача. Після розлучення сторін позивач не пред`являла ніяких претензій з приводу квартири до відповідача. При цьому борг свідку й досі не повернутий. Суд заслухавши думку учасників судового розгляду, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи в повному обсязі, приходить до наступного. Відповідно до довідки про внесення відомостей до Єдиного Державного Демографічного реєстру від 17.01.2020 року, [PERSON] , [INFO] , має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , дата реєстрації 10.02.2004 року. Згідно свідоцтва про одруження [NUMBER] , виданого Коростенським міським управлінням юстиції в Житомирській області, було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який було зареєстровано 10.11.2001 року. Після одруження прізвище подружжя [PERSON] . Відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18.02.2008 року, було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 16.11.2019 року, було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що 09.07.2010 року, складено відповідний актовий запис №571. Після розірвання шлюбу прізвище сторін [PERSON] . Зі змісту свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 18.12.2019 року, вбачається, що було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини [PERSON] . Згідно свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 20.10.2003 року, Головне управління Житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, посвідчує, що квартира [ADDRESS] , яка складається з 2-х кімнат загальною площею 58 квадратних метра, належить [PERSON] на праві приватної власності. Зі змісту заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.12.2018 року, вбачається, що було відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про визнання особистою приватною власністю квартири [ADDRESS] . З мотивувальної частини вказаного рішення вбачається, що судом встановлено, що відповідач не надав достатніх належних та допустимих доказів про те, що вказана квартира була придбана за кошти, які належали йому особисто. Відповідно до положень Сімейного Кодексу України при укладанні договорів одним з подружжя, зокрема й договором позики, вважається, що він діє зі згодою другого з подружжя, при цьому договір укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно довідки щодо осіб, які зареєстровані у зазначеній квартирі, вбачається факт реєстрації в ній як позивача так і відповідача. При цьому [PERSON] не зверталась до суду з позовом щодо визнання договору недійсними, а отже всі обов`язки щодо сплати відповідних коштів, зокрема за договором позики, покладені на обох з подружжя. Зазначене судове рішення залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 19.03.2019 року. Згідно відповіді на запит від 16.08.2022 року з Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області, за [PERSON] були зареєстровані наступні транспортні засоби, а саме автомобіль марки ВАЗ 21053,1990 року випуску, дата державної реєстрації 16.02.2002 року, який 30.11.2005 року перереєстрований на іншу особу. Станом на 16.08.2022 року транспортні засоби за [PERSON] не зареєстровані. Відповідно до інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 10.08.2022 року, квартира [ADDRESS] , загальної площею 78,5 квадратних метра, житловою площею 38,8 квадратних метри належить на праві власності [PERSON] . Зі змісту довідки Державної госпрозрахункової організації «Житло-Інвест» від 02.07.2003 року, вбачається, що кошти згідно з договором №985-ф від 12.06.2002 року від [PERSON] за 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] , в сумі 95453,97 грн, надійшли на рахунок організації а саме: 18.06.2002 року - 29000 грн, 15.11.2002 року - 29000 грн., 17.03.2003 року- 18700 грн., 26.05.2003 року - 18719,2 грн., 02.07.2003 року- 34,77 грн. Кошти сплачено повністю. Згідно розписок [PERSON] від 21.06.2002 року та 18.11.2002 року, останній взяв вів борг у свого батька [PERSON] 29000 грн., та 29000 грн., відповідно, строком на 10 років. Гроші вважаються позиченими з дня перерахування [PERSON] на розрахунковий рахунок для інвестування квартири [ADDRESS] згідно договору інвестування №985-ф від 12.06.2002 року. Відповідно до розписок від 29.03.2003 року та 19.03.2002 року, [PERSON] на аналогічних умовах позичив у свого батька [PERSON] 18790 грн., та 18700 грн., відповідно. Зі змісту копій меморіальних ордерів вбачається, що було перераховано на рахунок Державної госпрозрахункової організації «Житло-Інвест» згідно з договором №985-ф від 12.06.2002 року за 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] , грошові кошти в сумі 95453,97 грн. Згідно інвестиційного договору №985-Ф від 12.06.2002 року, між Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-Інвест» та [PERSON] , предметом якого є участь у фінансуванні будівництва житла з метою отримання у власність квартири у новозбудованому будинку, за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 57,9 квадратних метра, житловою площею 29,7 квадратних метра. З вказаного договору вбачається, що інвестор здійснює розрахунки за квартиру з урахуванням зміну курсу гривні до умовної одиниці в наступні терміни: до 19.06.2002 року - 30% від вартості квартири, до 19.11.2002 року - 30 % від вартості квартири, до 19.03.2003 року- 30% від вартості квартири, до 01.06.2003 року -10 % від вартості квартири. Вартість квартири для оформлення у власність визначається після повного перерахування інвестором коштів за умовами договору. При цьому вартість не може бути нижче ніж 95419,2 грн. Судом було оглянуто в судовому засіданні матеріали цивільної справи №753/17915/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про визнання квартири особистою приватною власністю. Під час огляду цивільної справи було встановлено, що [PERSON] повідомлялась про час та місце розгляду справи, як за адресою реєстрації [ADDRESS] так і за адресою: [ADDRESS] , засобами поштового зв`язку. Однак даних про те, що остання отримувала особисто данні сповіщення про розгляд справи в матеріалах, не мається. Згідно з ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.70 Сімейного кодексу України та ст.372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки майна є рівними. Згідно з ст.71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 своєї постанови від 21 грудня 2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч.1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи надані сторонами докази, суд враховує, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана у період шлюбу між сторонами. Враховуючи вимоги сімейного законодавства України, саме відповідач повинен довести, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, а тому є його особистою власністю. Проте на час розгляду справи відповідач з самостійними зустрічними вимогами до суду не звертався. Аналізуючи заперечення відповідача, суд враховує, що відповідачем не доведено в передбаченому законом порядку, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти. Отримання відповідачем в борг від батька грошових коштів згідно розписок в сумі 95490 грн., не є належним доказом зазначених обставин, оскільки відповідно до вимог закону, при укладанні одним із подружжя договорів, в тому числі і договору позики, вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах родини, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Після придбання спірної квартири сторони були зареєстровані у вказаній квартирі тривалий час та мешкали в ній. Інших належних та допустимих доказів того, що відповідач придбав спірну квартиру за свої особисті кошти на час розгляду справи не надано. В той же час оцінюючи надані докази на підтвердження своїх вимог позивачем, суд вважає, що вони є послідовними та такими що узгоджуються між собою. При цьому суд враховує, що позивач після розлучення та навіть під час розгляду вказаної справи в суді була зареєстрована у спірній квартирі. Більше того, до 2021 року у позивача перебували ключі від спірної квартири, не дивлячись на те, що у цій квартирі тривалий час вже мешкав відповідач зі своєю новою дружиною та їх дітьми. Вказане підтверджує, той факт, що між сторонами існувала домовленість щодо користування зазначеною квартирою, після розірвання шлюбу. Зазначені обставини підтверджують і покази свідків, [PERSON] , [PERSON] допитаних під час судового розгляду, які зазначили, що позивач неодноразово приїздила до спірної квартири, де зберігала особисті речі. Оцінюючи свідчення свідка [PERSON] , щодо того, що після розлучення, речей позивача не було у спірній квартирі, суд враховує, що свідок є батьком відповідача, а тому, може бути зацікавлений в результаті розгляду вказаної цивільної справи. Враховуючи наведене, суд вважає, що заявлені позовні вимоги обгрунтовані. Аналізуючи заперечення відповідача, які стосуються пропуску строків позовної давності, суд вважає їх також не переконливими. Зазначення в рішенні суду від 18.02.2008 року про розірвання шлюбу між сторонами тієї обставини, що між сторонами існує спір з приводу поділу майна, який буде вирішуватись пізніше, не може однозначно свідчити про наявність на той час спору щодо квартири. Зазначене посилання носить абстрактний характер та може стосуватися іншого сумісно нажитого за час шлюбу майна, зокрема меблів, грошових коштів, одягу тощо. Окрім того, суд враховує той факт що позивач тривалий час після цього рішення суду була зареєстрована у спірній квартирі, мала від неї ключі та зберігала в ній свої речі. Стосовно розгляду цивільної справи №753/17915/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про визнання квартири особистою приватною власністю. Суд враховує, що подача такого позову відповідачем свідчить про те, що відповідач оспорює право власності позивача на частку у вказаній квартирі. Проте, суд враховує, що рішення суду ухвалене за результатами розгляду зазначеної цивільної справи було заочним та було ухвалено за відсутності [PERSON] . З матеріалів цивільної справи дослідженої в судовому засіданні не вбачається, що остання особисто отримувала повідомлення про розгляд вказаної цивільної справи в суді першої та апеляційної інстанції. Враховуючи наведене, суд вважає, що посилання позивача, про те, що їй стало відомо, про оспорювання відповідачем її право на спірну квартиру з 2021 року, належним чином не спростовано. Сплачений позивачем судовий збір в сумі 12405 грн., підлягає стягненню з відповідача. Стосовно витрат на правову допомогу суд враховує наступне. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно ст. ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати, які складаються із судового збору та витрати на правову допомогу. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження витрат, які поніс позивач на отримання професійної правничої допомоги до суду представником позивача надано договір про надання правової (правничої) допомоги від 13.12.2021 року, розрахунок адвокатом вартості замовлених юридичних послуг від 20.06.2022 року відповідно до якого: зустріч консультації клієнта, узгодження правової позиції складає 2959 грн., збір доказів, підготовка та подання позовної заяви складає 12405 грн., підготовка до участі в судових засіданнях та участь у судових засіданнях складає 14886 грн., а всього 30250 грн., квитанція про сплату зазначених коштів позивачем. Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Враховуючи наведене, з огляду на перелік послуг, що був наданий адвокатом позивачу у цій справі, враховуючи, категорію та складність справи, наявність усталеної судової практики з розгляду подібних справ, суд приходить до висновку, що заявлені представником позивача вимоги про стягнення витрати на правову допомогу підлягають частковому задоволенню в розмірі 4000,00 грн., що буде співмірним зі складністю справи. На підставі викладеного та

Outcome: partial