Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

30 листопада 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди спричиненої органом державної влади в Україні. Шкода завдана протиправними діями органу досудового розслідування (Львівська обласна) при проведенні кримінального провадження №42018000000001920 від 07.08.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. В обґрунтування позову позивач зазначав, що 02.10.2018 року слідчим Львівської обласної прокуратури В.Ю. Базалюком прийнята постанова про відмову у визнанні [PERSON] потерпілим у кримінальному провадженні. 19.10.2018 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова Волоско І.Р. наведена постанова скасована через її незаконність (справа №461/7884/18). Тобто, судом підтверджено факт незаконних дій органу, що здійснює досудове розслідування. Одним з завдань кримінального провадження №42018000000001920 є забезпечення виконання ухвали слідчого судді Галицького районного суду м.Львова (справа №461/458/18) у подальшому «ухвала від 22.01.2018», яка постановлена за скаргою [PERSON] у захист та відновлення його порушених прав. Наведена ухвала по сьогоднішній день є не виконаною. Таким чином, на думку позивача, є факт незаконних дій органу, що здійснює досудове розслідування, у вигляді прийняття незаконної постанови від 02.10.2018 року, який спричинив порушення та продовження порушених прав позивача. У такий спосіб слідчий незаконно відмовився виконати вимоги ч. 1,2 ст. 55 КПК України та вчинив дії по позбавленню позивача законних прав потерпілого згідно ст.. 56 Кодексу ( у тому числі, шляхом позбавлення позивача права контролю законності проведення наведеного кримінального провадження). Порушення прав спричинило та продовжує спричиняти негативні наслідки для позивача, для його діяльності, ділової репутації, особистого життя. Наведені наслідки є законною підставою для відшкодування позивачу шкоди. На підставі наведеного, позивач просив стягнути з держави Україна через Державну казначейську службу України у відновлення порушених конституційних прав відшкодування заподіяної шкоди [PERSON] - 61 838 647,60 грн. 17.02.2023 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] до держави Україна через Державну казначейську службу України, в якій позивач просив стягнути з держави Україна через Державну казначейську службу України у відновлення порушених конституційних прав у вигляді незаконних дій при прийнятті постанови про закриття кримінального провадження №42018000000001920 від 19.10.2018 року в розмірі - 61 838 647 грн 60 коп. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 01 грудня 2021 року в справі відкрито провадження для розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 28.12.2022 року на адресу суду надійшов письмовий відзив від Львівської обласної прокуратури, в якій просили відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вони є безпідставними та необґрунтованими. Разом з тим, доводи [PERSON] викладені у позовній заяві щодо завдання йому шкоди не підтверджено належними та допустимими доказами, які б свідчили про те, що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування такої шкоди, оскільки саме на позивача покладено обов`язок довести в чому полягає шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Ухвалою суду від 18 квітня 2023 року підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач просив задовольнити позовні вимоги з урахуванням позовної заяви в новій редакції від 17.02.2023 року. Представник Львівської обласної прокуратури в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог з урахуванням відзиву. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений. 28.04.2023 року на адресу суду надійшли письмові пояснення від Львівської обласної прокуратури, на позовну заяву в новій редакції, в якій було зазначено, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. 12.05.2023 року на адресу суду від позивача надійшов відповідь на відзив, в якому було зазначено, що представник не навів достовірних та достатніх доказів непереборної сили (законних обставин), які не дозволили уповноваженим особам слідства Львівської обласної прокуратури виконати ч. 2 ст.9, ч.ч.1,2 ст. 55, ст.. ст.. 94,214 КПК України та забезпечити ефективне розслідування корупційного правопорушення уповноважених осіб ГУ НП у Львівській області по злочинній відмові останніх виконати ухвалу від 22.01.2018. Таким чином, дії уповноважених осіб Львівської обласної прокуратури є злочинами за ст.. ст.. 364,365,382 КК України. У зв`язку з наведеним, позивач просив дотримати суд ст.. 263 та п.п.3),4),5),6) ч. 4 ст. 265 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Суд установив, що 17 квітня 2018 року [PERSON] звернувся до Голови Верховної Ради України А.Парубія №25, оскільки уповноважені особи відмовились вносити відомості по ухвалі слідчого судді Галицького районного суду міста Львова від 22.01.2018 року. Заяву №25 була отримана Генеральним прокурором Ю.Луценком. Генеральний прокурор відмовився виконати вимоги ст.. 214 КПК України. [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва зі скаргою на бездіяльність уповноважених осіб Генеральної прокуратури України щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви про кримінальне правопорушення. 03.07.2018 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва зобов`язано повноважених осіб Генеральної прокуратури України внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON] про вчинення кримінального правопорушення №25. Звертаючись до суду з позовом позивач указував на те, що внаслідок неправомірних дій, органу, що здійснює досудове розслідування, який є представником держави Україна позивачу завдано моральної шкоди. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, вішкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України). Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача. Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. За правилом частини другої статті 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності. При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Звертаючись до суду із цим позовом, позивач не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому майнової та моральної шкоди внаслідок невнесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення за його заявою, причинний зв`язок між діями слідчого поліції та настанням тих негативних наслідків, на які він посилався. Факт того, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 03.07.2018 року зобов`язано уповноважених осіб Генеральної прокуратури України внести відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення за заявою позивача від 31.10.2017 року №5, не доводить заподіяння йому шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю Генеральної прокуратури України, яка виразилась у невнесенні відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР, та настанням шкоди. Права позивача у зв`язку із невнесенням слідчим відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР були відновлені ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 03.07.2018 року, що є достатньою сатисфакцією із урахуванням обставин цієї справи. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази - фактичні дані, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що позивачу бездіяльністю представниками держави України, а також відсутні інші обставини, які містять інформацію щодо предмета доказування та які мають значення для вирішення справи. Крім того, позивач у своєму позові не навів, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди в сумі 61 838 647,60 грн Ураховуючи наведене, слід дійти висновку про те, що позивач не довів, що внаслідок бездіяльності представниками держави України, йому завдано моральну шкоду, а також причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою слідчих прокуратури. За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed