Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Фізичної особи - підприємця [PERSON] в якому просила: визнати договір № 01961 від 25.03.2023 року недійсним; стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь позивача грошові кошти в сумі 20654 грн.; стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь позивача грошові кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 20000 грн.; стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь позивача грошові кошти в рахунок компенсації витрат на правову допомогу в розмірі 8500 грн. В обґрунтовування своїх позовних вимог позивачка зазначає, що 25.03.2023 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір № 01961, предметом якого є організація робіт з виготовлення та передачі у мою власність ПВХ конструкцій за розцінками виконавця. Відповідно до умов договору вартість виробів складає 20 654 грн. (двадцять тисяч шістсот п`ятдесят чотири гривні). Відповідач зобов`язався передати у власність позивача виготовлені вироби протягом 30 робочих днів після виконання замовником пункту 3.1 (оплати Замовником вартості Виробів). У день укладання Договору, позивач передала Відповідачу повну суму коштів, яка становить ціну Договору. Але після передачі грошових коштів Відповідачем не були зроблені заміри, обумовлені матеріали, строки виконання та лист-заміру з позивачем також не було обумовлено, не узгоджено перелік додаткових робіт по монтажу готових виробів, а також перелік фурнітури та її комплектність. Під час укладання Договору, Відповідач запевняв позивача, що до вартості Договору входить повний комплекс робіт з виготовлення ПВХ конструкцій та їх встановлення. Але після підписання Договору, вона придивилася до його умов та помітна, що відповідно до пункту 3.4 Договору, у випадку потреби у здійсненні додаткових робіт - такі роботи узгоджуються сторонами окремо і не входять в загальну вартість даного Договору. На наступний день після підписання договору, до позивача прийшов виконавець з монтажних робіт, провівши оцінку об`єму робіт він повідомив, що їх обсяг буде зменшеною, а вартість договору знизиться на 25 %. У зв`язку зі зміною істотних умов договору, а саме, об`єму робіт та ціни договору, про зміну якої позивачу було повідомлено лише в усній формі, вона виявила бажання розірвати договір, про що і було повідомлено виконавців робіт за договором. Отже, з Договору вбачається, що Виконавець бере на себе обов`язок лише виготовити ПВХ конструкції, хоча на момент укладання даного договору позивача запевняли, що у його ціну входить також і їх установка. Підписання Договору відбувалося під постійним психологічним тиском Відповідача. Позивач є особою похилого віку та має поганий зір. Шляхом маніпулювання свідомістю та за відсутності окулярів, у вихідний день, Відповідач підштовхнув позивача на укладання Договору. Позивач вважає, що дії Відповідача були направлені виключно на отримання неправомірної вигоди та забезпечення отримання особистого прибутку при повному нехтуванні потребами та інтересами замовника. Після виявлення вищевикладених обставин, вона направила до відповідача письмову заяву з вимогою розірвати договір № 01961 від 25.03.2023 року, але Відповідач відмовляється приймати заяву та жодним чином не виходить на зв`язок. Отже, за вищевикладених обставин позивач вважає, що Відповідачем відносно було грубо порушено вимоги ст. 868 Цивільного кодексу України щодо надання позивачу, як замовнику, інформації про роботу при встановленні конструкцій склопакетів, та в порушення ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», навмисно не було надано інформацію щодо проведення монтажних робіт. Враховуючи те, що Відповідач жодним чином не реагує на письмові звернення, позивач вважає, що даний спір не можливо вирішити у досудовому порядку. Дотримуючись вимог ст.ст. 2,3,11,12,13,14 ЦК України, [PERSON] , вступила у правовідносини з Відповідачем, шляхом укладання Договору побутового підряду № 01961, предметом якого вони, як сторони, визначили, що замовник доручає, а виконавець зобов`язаний організувати роботи по виготовленню і передачі у власність ПВХ конструкції за розцінками виконавця, на загальну суму 20654 грн. Під час укладання договору, Відповідач не надав часу ознайомитися з його умовами, він постійно тиснув на позивача морально та запевняв, що установка виготовлених конструкцій не буде потребувати жодних додаткових дій. Але зі змісту Договору випливає зовсім інше, а саме, те що позивач повинна укласти інший договір для встановлення виготовленого Відповідачем виробу. Також з моменту укладання та до моменту написання даної позовної заяви, Відповідач так і не узгодив з позивачем ані матеріали, ані лист-заміру, що дає підстави стверджувати про невиконання ним умов Договору. Оспорюваний правочин з боку відповідача не спрямований на реальне виконання зобов`язань, адже складений таким чином, що обов`язки є тільки у замовника, а виконавець за договором має необмежене коло прав і жодної відповідальності, зокрема в пункті 2.2 договору відповідач прописав завдаток, а не попередню оплату чи аванс, а в пункті 2.3 прописано залишок загальної вартості договору, несплата якого замовником надає Виконавцю право не виконувати договір щодо постачання ПВХ-конструкцій. У пункті 7.6 договору зазначено про неможливість розірвати договір з посиланням на Постанову КМУ від 19.03.1994 року №172, але в оспорюваному договорі не прописані індивідуальні розміри та особливості ПВХ-виробу. А саме головне, що відповідно до пункту 3.2 договору виріб виготовляється після отримання всієї суми за договором. Отже, несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.п.2,3 ч.Зст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (п.4 ч.3 ст. 18 Закону). Оскільки договір містить несправедливі умови відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», предмет договору є не конкретизованим, при укладенні договору відповідачем не в повній мірі дотримано його вимоги, тому такий договір підлягає визнанню недійсним. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11 квітня 2023 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Відповідач скористався процесуальним правом та 27 квітня 2023 року надіслав до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні вимог позову посилаючись на наступне. 25.03.2023 року між сторонами було укладено договір 01961, відповідно до якого позивач доручила організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій білого кольору, профіль Steko s4, заповнення 4x16x4. Вартість договору складає 20654 грн. Відповідач не здійснював будь-яких дій аби змусити позивача укладати з ним договір про надання послуг. Відповідачем було лише запропоновано скористатися його послугами за оплату, яка була одразу озвучена. При цьому вказане не заборонено законодавством. Позивачем добровільно, на власний розсуд були прийняті всі зазначені рішення. Перед укладенням договору позивачу в дотримання вимог ст. 15 Закону «Про захист прав споживачів» було надано необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, що забезпечувало можливість свідомого і компетентного вибору. Жодної неправдивої та недостовірної інформації надано не було. Позивач вказує, що відповідач обіцяв згідно вказаного договору також здійснити роботи по монтажу вікон, однак вказане не відповідає дійсності. Більш того, як підтверджує сама позивач, в договорі відсутнє таке зобов`язання відповідача. Позивач вказує, що з нею не було узгоджено строки виконання, матеріали, не зроблені заміри. Разом з тим, такі твердження відповідач вважає цілком абсурдними з огляду на те, що сама ж позивач посилається на пункт договору про строки поставки вікон - протягом 30 робочих днів після оплати вартості виробу. Так само, сама позивач вказує, що наступного дня після укладення договору, до неї прийшов виконавець з монтажних робіт, який здійснював заміри в її присутності. Більш того, в самому договорі, а саме в п. 1 вказано з якого профілю та з яким наповненням має бути замовлений виріб. Тобто, всі істотні умови були погоджені. Позивач вказує, що відповідачем не було надано сертифікатів, однак вказане не є обов`язком відповідача. Дійсно, виконавець має надати всі необхідні документи, але на вимогу замовника. Замовник на момент підписання договору не просила надавати їй сертифікати відповідності чи жодні інші документи. Всю необхідну інформацію щодо виробу, було надано, з чим погодилася позивач, підписавши договір. З огляду на те, що договір між сторонами містить всі істотні умови, характерні для такого типу договорів: предмет договору, обов`язки сторін, відповідальність, тощо, підписаний сторонами, він почав діяти з моменту укладення - 23 березня 2023 року. Дійсно, позивач направляла на адресу відповідача заяву про розірвання договору, посилаючись на абсолютно безглузді обставини. При цьому заява надсилалася лише 31.03.2023 року, про що свідчить квитанція, надана позивачем. Разом з тим, на момент отримання заяви про розірвання договору, відповідач вже приступив до виконання своїх обов`язків та вже оплатив послуги з виготовлення віконної конструкції за спірним договором. Про те, що відповідач фактично вже приступив до виконання обов`язків, він повідомив і позивача. Більш того, відповідачем 07.04.2023 року надсилався лист про те, що віконні конструкції вже готові та відповідач може їх доставити позивачу. Однак позивач відмовився від отримання замовлення. Лист з пропозицією узгодити час поставки віконних конструкцій був направлений 27.04.2023 року. Статтею 10 частиною 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Однак, в даному випадку жодних умов та підстав для відмови від договору не було, відповідач вчасно приступив до виконання своїх обов`язків та фактично, виконав їх у повному обсязі. Відповідачем у повному обсязі було надано інформацію позивачу стосовно характеристики виробів, їх якості, ціни, прав та обов`язків замовника, зазначених у договорі. Позивач не мав претензій щодо умов договору при його укладенні та засвідчив свою згоду підписом, тому дії відповідача не містять ознак нечесної підприємницької практики. Позивач не надає жодного доказу на підтвердження того, що на час його звернення до відповідача не було виконано обов`язки за договором. При цьому варто врахувати, що предметом замовлення були ПВХ конструкції, які виготовляються відповідно до замірів замовника і не можуть бути реалізовані виробником іншому замовнику. Відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. Задоволення вимог позовної заяви буде суперечити вказаній нормі, з огляду на те, що інтереси та майнові права відповідача будуть порушені. Оскільки відповідачем були передані грошові кошти на виготовлення метало пластикових конструкцій та такі конструкції вже виготовлені та доставлені. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів № 172 від 19.03.1994 року «Про реалізацію окремих положень Закону України «Про захист прав споживачів» додатком № 3 затверджено перелік товарів належної якості, що не підлягають обміну (поверненню). Згідно цього переліку не підлягають обміну (поверненню) лінійний та листковий металопрокат, трубна продукція, пиломатеріали, погонажні (плінтус, наличник), плитні матеріали (деревноволокнисті та деревностружкові плити, фанера) і скло, нарізані або розкроєні під розмір, визначений покупцем (замовником). В даному випадку предметом договору є саме скло, нарізане під розмір, визначений позивачем у договорі з відповідачем. Вказана норма прописана також в п. 7.6. Договору, який підписала позивач та з умовами якого повністю ознайомилася до підписання. Виходячи із цього, відповідачем було дотримано всіх умов договору, він своєчасно приступив до виконання своїх зобов`язань за договором, в дотримання вимог законодавства надавав роз`яснення позивачу щодо всіх істотних умов договору, якості, безпечності продукції, надавав підтверджуючі документи. Позивач не навів жодних доводів та аргументів щодо несправедливості та підстав визнання недійсними окремих умов договору. Позивачем не доведено порушення принципу добросовісності, дисбалансу прав та обов`язків сторін, та шкоди, яка завдана укладенням договору. Неможливість розірвання позивачем на власний розсуд договору зумовлена специфікою взаємовідносин. У разі можливості розірвання договору споживачем на будь-якій стадії виконання договору, відповідач може зазнати збитків, оскільки для виконання вказаного договору використовуються матеріали, які нарізаються під конкретний розмір замовника. Предметом договору є виготовлення індивідуального замовлення, за конкретними розміром, наданими замовником і сторони в силу статей 6, 628 ЦК України є вільними в укладенні договору, зміст якого становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Позивач скористалась процесуальним правом та 05 травня 2023 року надіслала до суду відповідь відзив, в якій просила позов задовольнити, додатково зауваживши, що оспорюваний договір не містить способу розрахунку ціни. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала в повному обсязі виходячи з доводів позову та відповіді на відзив, на уточнююче запитання головуючого пояснила, що письмово до відповідача з заява про розірвання договору не зверталась, лише дзвонила по телефону. До судового розгляду відповідач не з`являвся, про час ті місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Положеннями частини 4 ст. 223 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про неможливість задоволення позову з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 25.03.2023 року між сторонами було укладено договір 01961, відповідно до якого позивач доручила організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій білого кольору, профіль Steko s4, заповнення 4x16x4 та складено замірний Акт. З конфігурацією та розміщенням замовник погодився про що свідчить її підпис. Також, суд вважає доведеним факт повної оплати вартості договору в розмірі 20654 гривень. Дану обставину у поясненнях підтвердили як позивач так і відповідач. В судовому засіданні позивач заперечувала факт письмового звернення до відповідача з клопотанням про розірвання договору, однак з відзиву відповідача вбачається, що таке звернення було направлено відповідачу 31 березня 2023 року. Суд позбавлений можливості оцінки даного доказу, оскільки жодна зі сторін таке звернення не надала, його зміст не озвучувався. 07 квітня 2023 року виконавець повідомив позивача про неможливість виконання договору та необхідність забрати виготовлені конструкції. 26 квітня 2023 року відповідач повторно повідомив позивача про виконання договору - «віконні конструкції все готові та ми можемо їх доставити Вам». Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з положеннями статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди; договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Для виконання окремих видів робіт, встановлених законом, підрядник (субпідрядник) зобов`язаний одержати спеціальний дозвіл. До окремих видів договорів підряду, встановлених параграфами 2-4 цієї глави, положення цього параграфа застосовуються, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про ці види договорів. Відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. 3. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Положення пункту 8 частини третьої цієї статті не застосовується до умови договорів про надання споживчого кредиту, відповідно до якої кредитодавець встановлює право розірвати договір в односторонньому порядку за наявності підстав, визначених законодавством, та за умови негайного повідомлення кожної із сторін про розірвання договору. Положення пункту 11 частини третьої цієї статті не застосовується до договорів, укладених на невизначений строк, за умови встановлення в таких договорах обов`язковості повідомлення заздалегідь споживача про намір змінити умови договору і надання йому у зв`язку з цим права на розірвання договору. Положення пункту 13 частини третьої цієї статті не застосовується до положень про індексацію ціни, що відповідають законодавству, якщо умови та метод розрахунку ціни чітко і недвозначно визначено у договорі. Положення пунктів 8, 11 та 13 частини третьої цієї статті не застосовуються до: 1) операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем; 2) договорів про купівлю/продаж іноземної валюти, дорожніх чеків або про виконання платіжних операцій в іноземній валюті. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв`язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Протягом судового розгляду не було встановлено визначених ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача» підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, а отже підстави для задоволення вимоги про визнання договору № 01961 від 25 березня 2012 року недійсним відсутні. Зважаючи на те, що задоволення вимог про повернення коштів та стягнення моральної шкоди прямо залежить від задоволення вимоги про визнання договору недійсним суд не вбачає підстав для їх задоволення. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed