Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь 7500 доларів США, що на момент подання позовної заяви становить 274200 гривень у рахунок погашення боргу за розпискою від 10 серпня 2022 року. У обґрунтування позовних вимог [PERSON] покликається на те, що 10.08.2022 відповідачем [PERSON] було складено боргову розписку, згідно якої він взяв у позивача в позику 7500 доларів США та зобов`язався повернути вказані кошти до 12.08.2022. Однак, на момент подання позову, кошти відповідач так і не повернув. У зв`язку із вищевказаним, змушений звернутися за захистом своїх майнових прав до суду. Представник позивача - адвокат Драган В.П., через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги у заяві підтримував, не заперечував проти заочого розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був завчасно повідомлений шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет : http://ml.rv.court.gov.ua/sud1712/, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов, чи пояснень по суті справи, на адресу суду не надіслав (а.с. 48). Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і дату судового розгляду, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідач не з`явився на судовий розгляд справи, хоча був завчасно повідомлений про час, місце і дату розгляду справи в суді, а причини його неявки судом визнані неповажними, крім цього, відзиву на позов у визначений ухвалою суду строк відповідач не надав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд рахує за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до положень ст..ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року ( справа № 6-63цс13 ) і є обов`язковою для застосування судами України. Судом встановлено, що 10.08.2022 відповідачем [PERSON] було складено боргову розписку, за якою він взяв у [PERSON] в позику 7500 доларів США, які зобов`язався повернути до 12.08.2022 (а.с. 6). Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення коштів, про що свідчить переписка у месенджері та Viber (а.с. 7-10). Згідно з ч. 1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, станом на дату подання позову, 01.02.2023 курс гривні до долара США становив 36, 57 грн. (а.с. 12). Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного суду у справі № 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, борг на вимогу позивача не повернув, а тому він підлягає стягненню у примусовому порядку. Відповідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Позивачем долучено ордер на надання правничої допомоги, копію свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю, довідку про оплату правничої допомоги та квитанцію до прибуткового касового ордеру, відповідно до якого ним сплачено 4000 грн. за правову допомогу. Позивачем також сплачено судовий збір у розмірі 2742,00 грн. Вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, На підставі наведеного,

Outcome: approved