Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-01 00:00:00

13.02.2023р. [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] (далі - відповідачі 1, 2), в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що з 2005р. відповідач 1 у даному будинку не проживає, відповідач 2 взагалі не проживав. Відповідачі ніякої участі в утриманні житла не приймають, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали відповідачам, у будинку не має. Намірів повертатися, з метою проживання, останні не мають. У житловому будинку відповідачі прописані як члени сім`ї. Враховуючи, що вказані особи понад одного року у вказаному житлі не проживають та не користуються ним без поважної причини, позивач просить визнати останніх особами, які втратили право на користування житловим будинком. Оскільки в добровільному порядку знятися з реєстрації відповідачі не бажають, а позивач позбавлений можливості розпоряджатися належним йому нерухомим майном на власний розсуд. Позивач та його представниця [PERSON] в судові засідання, призначені на 19.05.2023р. та 02.06.2023р., не з`явилися, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлені про час, дату і місце судового розгляду, про причини неявки не повідомили. Водночас 19.05.2023р. звернулися до суду із заявами, в яких підтримують позовні вимоги та просять розглянути справу за їх відсутності. Відповідачі в судові засідання, призначене на 05.04.2023р. не з`явилися, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлені про час, дату і місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомили. З огляду на приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без учасників судового розгляду за наявними у справі доказами. Дослідивши письмові докази, судом встановлено таке. Як вбачається з матеріалів справи, позивач являється власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Вказана обставина також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно по реєстрацію права власності № 321584132 від 01.02.2023р., витягом з реєстру Врадіївської територіальної громади № 2022/000666330 від 27.09.2022р. Відповідно до акту обстеження місця проживання мешканців будинку по [ADDRESS] від 06.02.2023р. встановлено, що відповідач 1 з 2005р. за місцем своєї реєстрації не проживає, відповідач 2 взагалі там не проживав. В житловому будинку, розташованого по [ADDRESS] зареєстровані: власник будинку - [PERSON] , [INFO] , племінник - [PERSON] , [INFO] , син племінниці - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою Врадіївської селищної ради Первомайського району Миколаївської області № 37 від 06.02.2023р. Встановивши вказані обставини суд приходить до такого висновку. Враховуючи те, що будинок який розташований за адресою: [ADDRESS] є власністю позивача, суд приходить до висновку, щодо спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст.ст. 383, 405 ЦК України та ст.ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст. 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічна норма міститься також у ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення ЄСПЛ у справі Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства від 21.02.1990р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Джілоу проти Сполученого Королівства від 24.11.1986р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Ларкос проти Кіпру від 18.02.1999р.). Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку визначеному законом. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст. 55 Конституцій України права і свободи громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 16 ЦК України закріплено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 2 ч. 1 та ч. 7 ст. 18 Закону України Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні (далі - Закон) зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється: за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них. Зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) дитини віком від 14 до 18 років здійснюється за згодою її батьків або інших законних представників чи одного з них, крім випадку, передбаченого статтею 15цього Закону. Згідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі, зокрема судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 07.02.2022р. (далі - Порядок), зняття із задекларованого /зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: зокрема рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). Відповідно до п. 51 Порядку подання заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) дитини віком до 14 років або особи, визнаної судом обмежено дієздатною або недієздатною, здійснюється одним із батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників. Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що відповідачі більше 18р. не проживають в будинку, який належить позивачу, суд приходить до висновку, що відповідачі, як особи, що понад один рік без поважних причин у житловому приміщенні не проживають, власниками житлового будинку не являються, а також, що реєстрація відповідачів у вищевказаному будинку порушує права позивача, оскільки перешкоджає здійсненню права користування майном, відповідачі втратили право користування спірним житлом, тому позовні вимоги позивача до відповідачів підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України та п. 8 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, оскільки відповідач як інвалід І групи (довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 403464 від 07.10.2019р.) звільнений від сплати судового збору, судові витрати зі сплати судового збору в сумі по 1 073 грн. 60 коп. з кожного, покладаються на відповідачів.

Outcome: approved