Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

[PERSON] , через свого представника адвоката Полтавець Юрія Дмитровича звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця постійного проживання малолітніх дітей, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради. Позовна заява мотивована тим, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі з 19 грудня 2009 року, який зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 2547. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначив, що подружнє життя між ним та відповідачкою не склалося через різні погляди на життя, а також на шлюб та сім`ю. За час спільного сімейного проживання сторони дійшли висновку, що в них відсутні будь-які спільні інтереси. Ведення між ними спільного господарства остаточно припинено. Вказав, що з жовтня 2021 року відповідачка багато часу почала проводити за місцем проживання її матері - [PERSON] ( [ADDRESS] ), так як мати мала захворювання опорно-рухового апарату, яке загострилося після захворювання на коронавірус. Діти весь час, поки відповідачка знаходиться зі своєї матір`ю, проживають разом з позивачем. У зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України та початком активних бойових дій на території Харківської області та міста Харкова, позивачка разом зі своєю матір`ю вимушена була виїхати до Івано-Франківської області де зараз і перебуває. Позивач самостійно виховує дітей, які проживають з ним та знаходяться на повному його утриманні. У зв`язку з викладеним, просить розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] та визначити місце постійного проживання малолітніх дітей, [PERSON] та [PERSON] разом з батьком, який їх самостійно виховує - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 березня 2023 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця постійного проживання малолітніх дітей, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. У підготовче засідання позивач, [PERSON] , не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Представник позивача, адвокат Полтавець Юрій Дмитрович, у підготовче засідання не з`явився, через канцелярію суду подав клопотання, в якому просив суд провести судове засідання 29 травня 2023 року без участі позивача та його представника, вказав, що позовні вимоги підтримує повністю. Відповідачка, [PERSON] , в підготовче засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила. 12 квітня 2023 року представник відповідачки, адвокат Янковський В`ячеслав Володимирович подав Відзив на позовну заяву, в якому вказує, що Відповідачка визнає позовні вимоги щодо розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей із позивачем. Окрім того до Відзиву на позовну заяву додано заяву [PERSON] , яка засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою С.П. У вказаній заяві відповідачка вказує, що надає свою згоду на визначення місця постійного проживання малолітніх дітей, [PERSON] та [PERSON] з батьком, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в підготовче засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час та дату слухання справи, через канцелярію суду 17 травня 2023 року подали пояснення по справі №638/1850/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця постійного проживання малолітніх дітей, в яких вказують що підтримують позовні вимоги батька та просять справу розглядати за відсутності представника органу опіки та піклування. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 19 грудня 2009 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , який зареєстрований відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис №2547, що підтверджено Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 19 грудня 2009 року. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області 20 квітня 2010 року та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області 07 травня 2014 року. З жовтня 2021 року відповідачка багато часу почала проводити за місцем проживання її матері - [PERSON] ( [ADDRESS] ), так як мати мала захворювання опорно-рухового апарату, яке загострилося після захворювання на коронавірус. Діти весь час, поки відповідачка знаходиться зі своєї матір`ю, проживають разом з позивачем. У зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України та початком активних бойових дій на території Харківської області та міста Харкова, позивачка разом зі своєю матір`ю вимушена була виїхати до Івано-Франківської області де зараз і перебуває. Позивач самостійно виховує дітей, які проживають з ним та знаходяться на повному його утриманні. З жовтня 2021 року сторони фактично припинили шлюбні стосунки, перестали вести спільне господарство та проживають окремо. У відзиві на позовну заяву, Відповідачка визнає позовні вимоги щодо розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей із позивачем. До Відзиву на позовну заяву додано заяву [PERSON] від 03 квітня 2023 року, яка засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою С.П. У вказаній заяві відповідачка вказує, що надає свою згоду на визначення місця постійного проживання малолітніх дітей, [PERSON] та [PERSON] з батьком, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Сторонами по справі не надано ніяких даних щодо порядку врегулювання аліментних відносин та щодо наявності житлового спору або спору щодо розподілу майна подружжя. Тому вказані питання судом не вирішуються при розгляді даної справи. Окрім того, відповідачка не зазначає, яке прізвище залишити їй після розірвання шлюбу, тому суд залишає прізвище відповідачки без змін - « [PERSON] ». Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з статтями 21, 24 Сімейного кодексу України (далі - СК України). шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги (частина перша статті 55 СК України). Частинами третьою, четвертою статті 56СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей (частина третя статті 109 СК України). Відповідно до статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до частини другої статті 114 та абзацу 2 частини третьої статті 115 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно із роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов`язком та вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Cуди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 11 червня 2019 року № 605/434/18 (провадження № 61-3235св19): Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Встановивши, що сторони сумісного господарства не ведуть, шлюбно-сімейні відносини припинені, шлюб між сторонами носить формальний характер, сторони не мають наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, суд доходить висновку про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя та наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу. Щодо вимоги про визначення місця проживання дітей разом з батьком, суд зазначає наступне. Сторони не заперечують, що діти проживають з батьком - позивачем по справі. Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради надав пояснення по справі №638/1850/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця постійного проживання малолітніх дітей, в яких вказують що підтримують позовні вимоги батька та просять справу розглядати за відсутності представника органу опіки та піклування. До пояснень додано Висновок щодо визначення місця проживання малолітніх дітей, [PERSON] та [PERSON] з батьком [PERSON] , в якому вказано, що діти зареєстровані разом з батьком у [ADDRESS] , де у дітей є окремі кімнати з усім необхідним для проживання, розвитку та відпочинку. Згідно Довідки Богородчанської територіальної громади мати дітей, [PERSON] , фактично мешкає у [ADDRESS] . Мати дітей своєю нотаріально засвідченою заявою надала згоду на визначення місця проживання дітей разом з батьком, [PERSON] . Питання щодо визначення місця проживання дітей, [PERSON] та [PERSON] із батьком, [PERSON] було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради на підставі наявних документів. Рекомендацією комісії, в інтересах дітей, Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважає доцільним визначення місця проживання дітей, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом із батьком, [PERSON] . Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26.04.2001кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. З огляду на ст. 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання серед іншого обмежується щодо осіб, які не досягли 14-річного віку. Аналізом зазначених норм, встановлено, що будь-яка фізична особа, що досягла 14 річного віку вправі вільно вибирати місце проживання, у зв`язку із чим звертатися до органів реєстрації із заявами з даного приводу. Одночасно, місцем проживання фізичної особи у віці до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, відповідно батьки звертаються до органів реєстрації із заявами про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання дітей. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року із змінами, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Так, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа "Байт і Кеннеді проти Німеччини (п.67) "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II, проти Німеччини" (п.45). Відповідно до частини першої ст. 3 Конвенції про права дитини у всіх діях щодо дітей, незалежно від того , здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом положень ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня2006року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня2015року). Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2020 року (справа № 711/1435/19 провадження № 61-17880св19) зроблено висновок, що у статті 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20 листопада 1989 року № 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства» (Преамбула Закону). Відповідно до статті 18 вказаного Закону Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції «Про права дитини», пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року із змінами, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Визначення місця проживання [PERSON] та [PERSON] із батьком, [PERSON] буде відповідати найкращим інтересам дітей та при цьому не порушує права відповідачки. Згідно частиною першою статті 142 ЦПК України, частини третьої статті 7 Закону України «Про судовий збір», у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Беручи до уваги вищенаведене, підлягають поверненню позивачу з державного бюджету 1073 гривень 60 копійок, що дорівнює 50 відсоткам судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову (2147,20 х 0,5 = 1073,60). Понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у сумі 1073 грн. 60 коп. відповідно до статті 141 ЦПК України стягуються з відповідачки на користь позивача.

Outcome: approved