Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

Позиція сторін у справі Первісний позов У вересні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя, в якому просив визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на: - 1/4 квартири [ADDRESS] ; - 1/5 квартири [ADDRESS] , об`єкту житлової нерухомості, загальною площею 56,5 кв.м., житловою площею 15,5 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на: - квартиру, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 40,2 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; - гаражний бокс, загальною площею 70,5 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , гараж [NUMBER] , адреса ГК: [ADDRESS] ; у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1 130 000, 00 грн у якості грошової компенсації 1/2 частки у спільній сумісній власності подружжя, зокрема, у (1) квартирі, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 40,2 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; (2) гаражному боксі, загальною площею 70,5 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , гараж [NUMBER] , адреса ГК: [ADDRESS] ; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 11 350, 00 грн; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати із підготовки звітів про оцінку майна у розмірі 6 000, 00 грн; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати із підготовки перекладу документів у розмірі 13 348, 00 грн; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати зі сплати витрат на правову допомогу у розмірі 91 535, 00 грн. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що з 09 січня 2016 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, з листопада 2019 року шлюб припинив своє існування з огляду на початок подальшого роздільного проживання та зупинення ведення спільного господарства. Станом на дату подання позовної заяви шлюб існує лише формально, проте, не розірваний у встановленому законом порядку через неврегульовані майнові питання між сторонами. Від шлюбу у сторін дітей немає. За час перебування у шлюбі на території України позивачем та відповідачкою було набуто ряд нерухомого майна, загальна вартість якого становить 5 196 350, 00 грн. Незважаючи на те, що нерухоме майно набуто сторонами за період шлюбу, його частина є особистою приватною власністю позивача, оскільки придбавалася за його особисті кошти та в цілях, відмінних від інтересів сім`ї. Таким майном є: - 1/4 квартири [ADDRESS] ; - 1/5 квартири [ADDRESS] , об`єкту житлової нерухомості, загальною площею 56,5 кв.м., житловою площею 15,5 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . До реєстрації шлюбу із відповідачкою позивач інвестував у проект ТОВ «806 Декалб Авеню» у розмірі 150 000, 00 дол. США та отримав повернення власних інвестицій із додатковим прибутком у травні 2019 року у розмірі 78 589, 49 дол. США. Всього за проектом ТОВ «806 Декалб Авеню» позивачем набуто 288 589, 49 дол. США. Також до реєстрації шлюбу із відповідачкою позивач інвестував у проект ТОВ «200 23 Вулиця» грошові кошти у розмірі 175 000, 00 дол. США та отримав повернення власних інвестицій із додатковим прибутком у березні 2017 року у розмірі 113 478, 46 дол. США. Всього за проектом ТОВ «200 23 Вулиця» Позивачем набуто 288 478, 46 дол. США. Відповідно, всі вказані грошові кошти є його особистою приватною власністю. Повернення власних інвестицій та прибуток від інвестування у проекти ТОВ «806 Декалб Авеню» та ТОВ «200 23 Вулиця» отримані позивачем на розрахунковий рахунок № [NUMBER] , відкритий у Банку Америки. Частки у квартирах, що розташовані по [ADDRESS] придбано позивачем за рахунок грошових коштів, які були його особистою приватною власністю, отриманих за результатами участі у проектах ТОВ «806 Декалб Авеню» та ТОВ «200 23 Вулиця», а тому являються його особистою приватною власністю. Також, за період шлюбу між сторонами набуто у власність гаражний бокс, загальною площею 70,5 кв.м., який розташований за адресою: м. Київ, «Водник-2» гаражно-будівельний кооператив (Оболонський р-н), гараж [NUMBER] , адреса ГК: [ADDRESS] . Як вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 257510907 від 20 травня 2021 року вказане нерухоме майно придбано за період шлюбу, а тому режим спільної сумісної власності презюмується. Позивач вважає за необхідне здійснити поділ нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, шляхом залишення його у власності відповідачки із виплатою йому компенсації вартості його частки у цьому майні. [PERSON] подала відзив на позов [PERSON] , в якому зазначила про безпідставність є його тверджень про те, що частки у квартирах, що розташовані по [ADDRESS] придбано ним за рахунок грошових коштів, які були його особистою приватною власністю, а тому являються його особистою приватною власністю, адже під час укладення правочинів щодо придбання цих об`єктів нерухомості вона писала відповідну згоду на придбання, в якій зазначалося, що покупка відбувається за грошові кошти, що набуті позивачем та відповідачем у період шлюбу і є спільною сумісною власністю, такі правочини відповідають інтересам сім`ї позивача та відповідача. Позивач укладаючи вищевказані правочини був ознайомлений зі змістом статей Сімейного кодексу України щодо майна, на яке розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя та підписанням Договорів погодився з тим, що 1/4 частину квартири [ADDRESS] та 1/5 частина квартири [ADDRESS] , купуються за спільні кошти подружжя в інтересах сім`ї позивача та відповідача. Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач отримав повернення інвестицій та додатковий прибуток по проекту ТОВ «200 23 Вулиця» у розмірі 288 478, 46 дол. США ще у березні 2017 р., а від проекту ТОВ «806 Декалб Авеню» позивач отримав повернення інвестицій та додатковий прибуток в розмірі 288 589, 49 дол США у травні 2019 р. При цьому, вищевказані договори купівлі-продажі часток квартир укладено позивачем 22.08.2019 р. та 22.11.2019 р. Отже, з моменту отримання позивачем інвестицій з додатковим прибутком та придбанням часток вищевказаних квартир, пройшло більше двох років. Більш того, як вбачається зі змісту позовної заяви інвестиції та додатковий прибуток, про які наголошує позивач, сплачені не йому особиста, а переведені на рахунок юридичної особи «Валієв Корп». Відповідач зазначила, що позивач особисто не сплачував вартість отриманої нерухомості, оскільки як вбачається зі змісту позовної заяви, всупереч умовам договорів купівлі-продажу, повну вартість квартир сплачено юридичною особо «Валієв Корп». Оплата придбаної нерухомості юридичною особою «Валієв Корп» спростовує доводи викладені в заявах щодо повернення кредиту для купівлі майна у м. Києві, оскільки як зазначено вище позивач не сплачував коштів за придбані квартири, у тому числі і за частку, яка належить [PERSON] , а отже у останнього були відсутні підстави здійснювати повернення кредиту. Представник позивача подала до суду відповідь на відзив, в якій зазначила, що у конкретній ситуації між позивачем та відповідачкою шлюбний договір, договір про поділ майна подружжя, або інші правочини не укладалися. З огляду на це, нотаріусом отримано заяву-згоду відповідачки на укладання позивачем правочинів, оскільки інших альтернативних варіантів законом не передбачено. Позивач не ознайомлювався зі змістом заяв, які були складені відповідачкою, оскільки він не володіє українською мовою, а закон не передбачає обов`язку нотаріуса ознайомлювати іншого із подружжя зі змістом таких заяв. При посвідченні згоди одного із подружжя на укладення правочину нотаріус не перевіряє фактів, що викладені у такій згоді. Фактично, особа може вказати будь-яку інформацію у такій згоді. Позивачем належними доказами підтверджено джерело походження грошових коштів, за рахунок яких набуто спірне нерухоме майно Оплата нерухомого майна, розташованого по [ADDRESS] , дійсно здійснювалася із рахунку юридичної особи «Валієв Корп», проте одним із її учасників та розпорядників банківського рахунку є позивач. Відповідачка просить здійснити поділ вказаного нерухомого майна шляхом його поділу в ідеальних частинах. Позивач вважає такий поділ заздалегідь недоречним, а також таким, що призведе до чергового судового спору, оскільки позивач та відповідачка перебувають у конфлікті та не зможуть мирно володіти майном як співвласники. Позивач вбачає за доцільне здійснити поділ вказаного нерухомого майна шляхом, який вказаний у його первісній позовній заяві - залишення майна у особистій приватній власності відповідачки із компенсацією вартості частки позивача. При цьому, доводи відповідачки про те, що вона унеможливлена здійснити виплату компенсації вартості частки позивача, не заслуговують на увагу, оскільки нею не надано жодних доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається у цій частині; законом не передбачено зазначених нею підстав для відмови у задоволенні позовних вимог позивача. Зустрічний позов [PERSON] пред`явила зустрічний позов до [PERSON] , в якому просила в порядку поділу майна, що належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності: - визнати за [PERSON] право власності на 1/10 частини квартири [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/8 частину квартири [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . В порядку поділу майна, що належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності: - визнати за [PERSON] право власності на 1/10 частини квартири [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/8 частину квартири [ADDRESS] ;визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . - визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на гаражний бокс № [NUMBER] , що розташований у гаражно- будівельному кооперативі «Водник-2», який розташований за адресою: м. Київ, вул. Бережанська, 12. Вимоги зустрічного позову обґрунтовувались тим, що gочинаючи з 2016 р. [PERSON] та [PERSON] проживали разом у [PERSON] , оскільки [PERSON] не мав власного житла. Починаючи з 2016 р. і по кінець 2019 р. у [PERSON] та [PERSON] був спільний бюджет. У цей період [PERSON] та [PERSON] робили спільні придбання в інтересах їх сім`ї. Так за спільно зароблені, накопичені та отримані від батьків кошти [PERSON] та [PERSON] на території України придбано три об`єкти нерухомого майна. Укладаючи правочини щодо придбання нерухомого майна, [PERSON] та [PERSON] чітко розуміли, що кошти за які купується це майно є спільно набутими та що правочини укладаються ними в інтересах їх сім`ї, про що зазначили у договорах та відповідних заявах. Гараж № 368, що розташований у гаражно-будівельному кооперативі «Водник-2» є особистою приватною власністю [PERSON] , як члена кооперативу, яка ввійшла до його складу замість виключеного члена кооперативу свого батька - [PERSON] за наслідком чого безоплатно набула право власності на гараж, шляхом його приватизації. При цьому, на гараж № [NUMBER] , що розташований у гаражно-будівельному кооперативі «Водник-2» не розповсюджується режим спільної сумісної власності, оскільки [PERSON] не є членом кооперативу та у період перебування у шлюбі з [PERSON] , яка є членом кооперативу та власником гаражу, не здійснював внесення відповідних пайових внесків до ГБК «Водник - 2». Представник позивача подала до суду відзив на зустрічний позов, який за своїм змістом цілком співпадає із відповіддю на відзив на первісний позов. В судовому засіданні представник позивача вимоги первісного позову підтримала, просила задовольнити, проти зустрічного позову заперечувала. Представник відповідача в судовому засіданні проти первісного позову заперечила, а зустрічний позов просила задовольнити. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду повідомив, що частки квартир по [ADDRESS] придбано позивачем за його особисті кошти. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2022 року витребувано докази у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23 серпня 2022 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2022 року зустрічний позов залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2022 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2022 року про залишення без розгляду зустрічного позову скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 09 січня 2016 року між позивачем та відповідачем укладено та зареєстровано шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис № 14 та видано Свідоцтво про шлюб Серії [NUMBER] від 11 березня 2016 року. До спірного майна, набутого сторонами за час перебування у шлюбі, відноситься: - квартира, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 40,2 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , вартістю 1 893 000, 00 грн, що підтверджується Звітом про незалежну оцінку квартири [ADDRESS] ; - 1/4 квартири [ADDRESS] , об`єкту житлової нерухомості, загальною площею 53,9 кв.м., житловою площею 17 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , вартістю 1 600 750, 00 грн, що підтверджується Звітом про незалежну оцінку квартири [ADDRESS] . - 1/5 квартири [ADDRESS] , вартістю 1 335 600, 00 грн, що підтверджується Звітом про незалежну оцінку квартири [ADDRESS] . - гаражний бокс, загальною площею 70,5 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , гараж [NUMBER] , адреса ГК: [ADDRESS] , вартістю 367 000, 00 грн, що підтверджується Звітом про незалежну оцінку майна: гаражний бокс, загальною площею 70,5 кв.м., розташований за адресою: м. Київ, «Водник» гаражно-будівельний кооператив, гараж [NUMBER] , [ADDRESS] . Позиція суду та оцінка аргументів сторін Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом із цим, частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України. Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України. На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю. Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Судом встановлено, що майно, яке є предметом спору, набуте сторонами за час шлюбу на підставі відплатних договорів. [PERSON] у своєму позові зазначає, що частина такого майна, а саме: 1/4 квартири [ADDRESS] ; та 1/5 квартири [ADDRESS] , об`єкту житлової нерухомості, загальною площею 56,5 кв.м., житловою площею 15,5 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , є його особистою приватною власністю, оскільки придбавалася за його особисті кошти та в цілях, відмінних від інтересів сім`ї. На підтвердження цієї обставини надає суду: - лист Банку Америки від 20 липня 2021 року, направленого юридичній особі «Валієв Корп», із якого вбачається, що рахунок юридичної особи № 483059313912 створено 11 травня 2015 року, правом підпису документів, пов`язаним із рахунком володіють Позивач та [PERSON] ; - Меморандум щодо вартості вкладу від 13 липня 2021 року, виданий ТОВ «806 ТОВ Декалб Авеню»; - Короткий звіт за рахунком ТОВ «ДЕКАЛБ СТР1Т ПРОПЕРТІС» від 23 липня 2021 року; - Сумарна перевірка ДжейПіМорган Чейз Банк за період з 1 травня 2019 року по 31 травня 2019 року, з 1 серпня 2020 року по 31 серпня 2020 року; - Договір про спільну діяльність від березня 2014, укладений між ТОВ «806 Декалб Авеню»; - Рішення ТОВ 806 Декалб від січня 2015 року; - Меморандум щодо вартості вкладу від 13 липня 2021 року, виданий ТОВ «200 23 Вулиця»; - Короткий звіт за рахунком ТОВ «200 23 Вулиця» від 23 липня 2021 року; - Сумарна перевірка ДжейПіМорган Чейз Банк за період з 1 грудня 2016 року по 30 грудня 2016 року, 1 березня 2017 року по 31 березня 2017 року, 1 квітня 2017 року по 28 квітня 2017 року, 1 червня 2017 року по 30 червня 2017 року, 1 лютого 2018 року по 28 лютого 2018 року, 1 серпня 2018 року по 31 серпня 2018 року; - Договір про спільну діяльність від 13 червня 2013 року, укладений між ТОВ «200 23 Вулиця» та рядом фізичних осіб, серед яких Позивач; - Зведена інформація за рахунком № [NUMBER] у Банку Америки за період з 1 листопада 2019 року до 30 листопада 2019 року, із банківського рахунку юридичної особи Валієв Корп; - Зведена інформації за рахунком № [NUMBER] у Банку Америки за період з 1 серпня 2019 року до 31 серпня 2019 року, із банківського рахунку юридичної особи Валієв Корп. Обґрунтованими є твердження [PERSON] про те, що [PERSON] отримав повернення інвестицій та додатковий прибуток по проекту ТОВ «200 23 Вулиця» у розмірі 288 478, 46 доларів США ще у березні 2017 р., а від проекту ТОВ «806 Декалб Авеню» [PERSON] отримав повернення інвестицій та додатковий прибуток в розмірі 288 589, 49 доларів США у травні 2019 р., тобто з моменту отримання [PERSON] інвестицій з додатковим прибутком та придбанням часток вищевказаних квартир, пройшло більше двох років. Суд приймає до уваги той факт, що оплата придбаної нерухомості юридичною особою «Валієв Корп» спростовує доводи позивача щодо повернення [PERSON] кредиту взятого у [PERSON] для купівлі майна у м. Києві. Крім того, судом встановлено, що 22.08.2019 р. [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу квартири у відповідності до п. 1.1 якого продавець передає, а покупець купує 1/5 частину квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 7.5 Договору, нотаріусом було роз`яснено сторонам Договору положення чинного законодавства, у тому числі і зміст статей 57, 60, 62 65-70, 74, 97 Сімейного кодексу. Відповідно до п. 7.7 Договору, цей договір укладається за згодою дружини покупця - 2 ( [PERSON] ), викладеної у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лозняковою С. В. 19.08.2019 р. за реєстровим номером 1039 та додається до справи нотаріуса. Як вбачається з вищевказаної згоди дружини покупця - 2 ( [PERSON] ), остання дає [PERSON] свою згоду на укладення попереднього договору щодо купівлі 1/5 частини квартири [ADDRESS] та на купівлю вищевказаної частки квартири. При цьому, [PERSON] стверджує, що гроші за які придбавається майно є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Окрім того, [PERSON] заявила, що вищевказаний правочини відповідає інтересам сім`ї [PERSON] та [PERSON] . Також в шлюбі, а саме 22.11.2019 р. [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу квартири у відповідності до п. 1.1 якого продавець передає, а покупці купують 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до п. 6.5 Договору, нотаріусом було роз`яснено сторонам положення чинного законодавства у тому числі і зміст статей 59-65, 74 Сімейного кодексу. Відповідно до п. 6.7 Договору, цей договір укладається за згодою дружини покупця- 2 ( [PERSON] ), викладеної у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучмою К.С. 12.11.2019 р. за реєстровим номером 2832 та додається до справи нотаріуса Як вбачається з вищевказаної згоди дружини покупця - 2 ( [PERSON] ), остання дає [PERSON] свою згоду на купівлю 1/4 частини квартири [ADDRESS] за грошові кошти, що набуті [PERSON] та [PERSON] у період шлюбу і є спільною сумісною власністю та на укладання і підписання договору купівлі-продажу, договорів про внесення змін і доповнень до них, розірвання договорів. При цьому, [PERSON] заявила, що такі правочини відповідають інтересам сім`ї [PERSON] та [PERSON] . Отже, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] укладаючи вищевказані правочини був ознайомлений зі змістом статей Сімейного кодексу України щодо майна, на яке розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя та підписанням Договорів погодився з тим, що придбана 1/4 частина квартири [ADDRESS] та 1/5 частина квартири [ADDRESS] , купуються за спільні кошти подружжя в інтересах сім`ї [PERSON] та [PERSON] Таким чином вказані частки у квартирах є спільним сумісним майном подружжя, а заперечення [PERSON] спростовуються матеріалами справи. Крім того, спільним сумісним майном подружжя є квартира [ADDRESS] , що не заперечується сторонами. Щодо способу поділу майна Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України, треба застосовувати до правовідносин, які виникають у разі звернення одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права власності іншого з подружжя (відповідача) на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. З метою гарантування виплати компенсації вартості частки, на яку позивач просить припинити право власності відповідача, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає засадам справедливості, розумності та добросовісності (стаття 7 СК України), бо відповідач надає згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи гарантоване грошове відшкодування. Проте, якщо позивач просить припинити не право власності відповідача на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації, а своє право на частку у цьому майні та стягнути компенсацію з відповідача, то на ці правовідносини поширюються, зокрема, положення частини другої статті 364 ЦК України. Відповідний припис передбачає, що співвласник, частку якого у майні не можна виділити в натурі, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. [PERSON] просив суд, зокрема припинити його право власності та стягнути з [PERSON] на свою користь грошову компенсацію 1/2 частки у спільній сумісній власності подружжя, зокрема, у (1) квартирі, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 40,2 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; (2) гаражному боксі, загальною площею 70,5 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , гараж [NUMBER] , адреса ГК: [ADDRESS] . На такі правовідносини поширюються правила частини другої статті 364 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Тлумачення частини третьої статті 358 ЦК України свідчить, що право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної часткової власності. Випадки, коли співвласник майна у порядку поділу спільного, часткового майна бажає отримати за належну йому частку в спільному майні, шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно, врегульовані статтею 364 ЦК України. Висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 та від 13 січня 2016 року та у справі № 6-2925цс15. Так, у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року в справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід було враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні, та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. Суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року в справі № 6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Такі правові висновки Верховного Суду України щодо застосування інституту виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності, підтримано Касаційним Цивільним Судом у складі Верховного Суду - зокрема, у постановах від 19 червня 2019 року у справі № 752/10312/14-ц (провадження № 61-19505св18), від 03 березня 2020 року у справі № 748/2803/16-ц (провадження № 61-41895св18), від 29 березня 2021 року у справі № 759/2791/17 (провадження № 61-15848св20), і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від них. Матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] спроможна сплатити [PERSON] 1 130 000, 00 грн у якості грошової компенсації 1/2 частки у спільній сумісній власності подружжя, що це не становитиме на неї надмірний тягар, а відтак враховуючи загальні засади цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для поділу майна таким чином. Щодо поділу гаража Відповідач у період шлюбу, а саме 24.01.2019 р. набула право власності на гараж № [NUMBER] , що розташований у гаражно-будівельному кооперативі «Водник-2» на підставі довідки про членство особи в кооперативі та внесення членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі від 17.12.2018 р. До правовідносин з набуття у власність гаражу № [NUMBER] , що розташований у гаражно-будівельному кооперативі «Водник-2» застосовуються положення Закону України «Про кооперацію». Так, відповідно до ст. 2 ЗУ «Про кооперацію», кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про кооперацію», вступ до кооперативу здійснюється на підставі письмової заяви. Особа, яка подала заяву про вступ до кооперативу, вносить вступний внесок і пай у порядку та розмірах, визначених його статутом. Відповідно до ст. 19-1 ЗУ «Про кооперацію», член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Відповідно до ст. 1 Статуту кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Водник - 2» (далі - Статут), гаражний Кооператив «Водник- 2» є організацією громадян, які добровільно об`єдналися для задоволення своїх потреб в гаражних боксах для зберігання та обслуговування транспортних засобів, шляхом експлуатації за власні кошти. Відповідно до ст. 5 Статуту, членами Кооперативу можуть бути його засновники та особи, внаслідок прийняті до Кооперативу, у відповідності з передбаченою цим Статутом процедурою: - громадяни, які взяли на себе зобов`язання та надали практичну допомогу Кооперативу щодо будівництва кооперативного гаражного боксу на підставі договорів, або які внесли пайові внески, достатні для завершення будівництва кооперативного гаражу; - громадяни, які набули право користування гаражним боксом у виключеного члена Кооперативу; - громадяни, які набули право власності на гаражний бокс на підставі цивільно-правових договорів, що підтверджені [PERSON] ; - громадяни, які набули право власності на гаражний бокс на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 6 Статуту, член кооперативу має право продати, обміняти, подарувати, заповісти, закласти отриманий у приватну власність гаражний бокс, попередньо, повідомити Правління Кооперативу. Відповідно до ст. 13 Статуту, кожний член Кооперативу має право оформити гаражний бокс у приватну власність згідно з чинним законодавством. Член Кооперативу після одержання в Кооперативі довідки про членство в Кооперативі може користуватись гаражним боксом, а після оформлення права на приватну власність - володіти та розпоряджатися належним йому гаражним боксом (продавати, обмінювати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, укладати інші цивільно-правові угоди, що не заборонені законом) а також користуватися часткою майна загального користування. Відповідно до п. 8 Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльністю гаражно- будівельних кооперативів», член ГБК, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом. Внесені подружжям в період шлюбу пайові внески, а після повного внесення паю - наданий в користування гараж є спільною сумісною власністю подружжя. Отже, виходячи з аналізу положень ЗУ «Про кооперацію» та змісту Статуту кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Водник - 2» можна прийти до висновку, що саме член кооперативу має право на отримання у особисту приватну власність гаражного боксу. При цьому, такий гаражний бокс буде вважатись спільною сумісною власністю подружжя лише у тому разі, якщо пайові внески до кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Водник - 2» були внесені подружжям в період шлюбу і в подальшому були трансформовані в неподільну річ, зокрема об`єкт права власності у вигляді гаражного боксу. Однак, як вбачається з відповіді на адвокатський запит № 01-12 від 28.12.2021 р., що була надана Головою правління ГБК «Водник - 2», гаражний бокс № [NUMBER] був побудований господарським способом та введений в експлуатацію у 1992 р. Пайовий внесок за гаражний бокс № [NUMBER] було сплачено [PERSON] у 1992 р. (батьком [PERSON] ). Від [PERSON] на ім`я голови правління ГБК «Водник - 2» надійшла заява № 133 від 16.11.2017 р. на вихід зі складу членів кооперативу. Одночасно від [PERSON] надійшла заява № 132 від 16.11.2017 р. на вхід до складу членів кооперативу. Рішенням загальних зборів членів кооперативу оформлене протоколом № 18 від 10.04.2018 р., членство [PERSON] в ГБК «Водник - 2» затверджено. Як від [PERSON] так і від інших громадян до ГБК «Водник - 2» не надходило грошових коштів на будівництво гаражного боксу № [NUMBER] . Таким чином, суд приходить до висновку про те, що гараж № [NUMBER] , що розташований у гаражно-будівельному кооперативі «Водник-2» є особистою приватною власністю [PERSON] , як члена кооперативу, яка ввійшла до його складу замість виключеного члена кооперативу свого батька - [PERSON] за наслідком чого безоплатно набула право власності на гараж, шляхом його приватизації. Аргументованими є твердження [PERSON] про те, що на гараж № [NUMBER] , що розташований у гаражно-будівельному кооперативі «Водник-2» не розповсюджується режим спільної сумісної власності, оскільки [PERSON] не є членом кооперативу та у період перебування у шлюбі з [PERSON] , яка є членом кооперативу та власником гаражу, не здійснював внесення відповідних пайових внесків до ГБК «Водник - 2». Таким чином, поділу підлягає усе спірне майно подружжя, на яке розповсюджується режим спільного сумісного майна, окрім гаражного боксу, який є особистою приватною власністю [PERSON] . Враховуючи усе вищенаведене, суд приходить до висновку поділ майна подружжя в рівних частках між ними, задоволення вимог зустрічного позову та відмову у задоволенні вимог первісного позову.

Outcome: approved