Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

Позивач, через свого представника, звернулась до суду з вище вказаною позовною заявою, у якій просить суд визнати недійсною довіреність від 30.03.2019 року, видану [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктором Ярославовичем, зареєстровану в реєстрі за № 1825. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в середині березня 2019 року [PERSON] звернулась до [PERSON] з пропозицією укладення договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису). Обговоривши всі умови, сторони погодили, що позивач надасть довіреність відповідачу, на підставі якої останній, після підписання договору емфітевзису, здійснить державну реєстрацію на право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Однак, відповідач, отримавши від [PERSON] довіреність на розпорядження належній їй земельною ділянкою, всупереч її інтересам та проти її волевиявлення, уклав з [PERSON] фіктивний попередній договір оренди земельної ділянки, згоду на укладення якого [PERSON] не надавала. Зазначені обставини і стали підставою для звернення до суду. Провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 42). Відповідачем у справі подано відзив на позовну заяву (а.с. 68-75), у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. У відповіді на відзив представник позивача просить суд доводи викладені у відзиві на позовну заяву відхилити у повному обсязі, а позовні вимоги [PERSON] задовольнити у повному обсязі (а.с. 111-116). У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити. Надали аналогічні пояснення, що викладені у позовній заяві. Відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Приватним нотаріусом подано заяву про проведення розгляду справи без його присутності; в розгляді спору поклався на розсуд суду (а.с. 65). Трятя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, однак поштова кореспонденція, що направлялась останньому, повернулась на адресу суду не врученою адресату з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 101-102, 134-135). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 1,8064 га, яка розташована на території Зарічанської сільської ради Житомирського району Житомирської області кадастровий номер: 1822082500:01:000:0058 (а.с. 13-16). 30.09.2019 року [PERSON] надала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. за реєстровим № 1825, якою уповноважила [PERSON] розпоряджатися (продати, передати в іпотеку, здати в оренду, тощо) за ціну та на умовах йому відомих всю належною їй земельною ділянкою площею 1,8064 га, яка розташована на території Зарічанської сільської ради Житомирського району Житомирської області з кадастровим номером: 1822082500:01:000:0058 (а.с. 12). До позовної заяви долучено копію розписки від 30.03.2019 року (а.с. 21) відповідно до якої, [PERSON] отримала 9 000 доларів США за земельну ділянку 1,84 га в Зарічанській сільскій раді від [PERSON] 27.06.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), за умовами якого власник [PERSON] надала землекористувачу [PERSON] у користування земельну ділянку площею 1,8064 га з кадастровим номером 1822082500:01:000:0058, яка знаходиться на території Зарічанської сільської ради Житомирського району Житомирської області (а.с. 17-20). З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0007528232021 від 06.09.2021 року вбачається, що 25.07.2019 року було зареєстровано земельний сервітут на земельну ділянку площею 1,8064 га, кадастровий номер 1822082500:01:000:0058, яка знаходиться на території Зарічанської сільської ради Житомирського району Житомирської області; вид сервітуту: право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); підстава для встановлення земельного сервітуту: 25.07.2019 року № 32618702; строк дії сервітуту: договір укладено на 49 років (а.с. 22-27). Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач, як на підставу визнання довіреності недійсною, посилається на те, що довіреність надана була нею з метою проведення державної реєстрації на право користування земельною ділянкою і жодної згоди на підписання договору оренди земельної ділянки або відчудження з третіми особами від її імені вона не надавала. Сутність та правова природа загального цивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Положеннями ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ч 1. ст. 204 ЦК України). Відповідно до пунктів 2, 3, 4 глави 6 розділу I Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Тобто, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновком, що містяться в постанові Верховного Суду від 05.04.2018 року у справі №61-10910св18. У ході розгляду справи, дослідження доказів судом не встановлено тих підстав, що передбачені законом, для визнання довіреності недійсною, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що правочин, виданий від імені [PERSON] на уповноваження [PERSON] спірною довіреністю, відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, зокрема: волевиявлення учасника правочину відповідало його внутрішній волі, правочин вчинений у формі, встановленій законом, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, видана позивачу при повному усвідомленні значення своїх дій, розумінні всіх обставин, які мають істотне значення. Частинами 1, 2 статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу ст. ст. 12, 81 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом не здобуто доказів порушення прав позивача та використання довіреності довіреною особою. Належна позивачу на праві власності земельна ділянка на даний час належить позивачу. Згідно ч. 1 ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Судом встановлено, що наданим ст. 249 ЦК України правом, [PERSON] не скористалась, спірна довіреність останньою не відкликалась та не скасовувалась, до приватного нотаріуса позивач не зверталась. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсною довіреності, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, є не доведеним існування обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочину, а відтак відсутні підстави для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed