Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

Стислий виклад позиції заявника та зацікавленої особи. Заявник - [PERSON] , 01 липня 2022 року звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявою про визнання [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] обмежено дієздатною та призначення [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] піклувальником [PERSON] . В обґрунтування заяви посилається на те, що [PERSON] , через тяжкі хвороби та похилий вік (повних 93) перебуває у безпорадному стані, потребує постійного догляду. У неї існує ряд хронічних і соматичних захворювань, тому вона потребує постійного лікування та піклування. [PERSON] має наступні діагнози: гіпертензивна хвороба з переважним ураженням серця з застійною серцевою недостатністю, вторинний гонартоз двобічний, цереброваскулярна хвороба. Внаслідок похилого віку та перенесених захворювань у [PERSON] спостерігаються інволютивні зміни головного мозку, результатом яких є постійний головний біль, запаморочення, ослаблення концентрації уваги та пам`яті, вона не може в повному обсязі усвідомлювати значення своїх дій, в повному обсязі керувати ними, потребує постійного стороннього догляду та піклування, не може самостійно захистити свої інтереси і потребує стороньої допомоги, не може в достатньому обсязі орієнтуватися в життєвих ситуаціях, які потребують прийняття важливих рішень. Наразі піклування над [PERSON] здійснює її онук, заявник [PERSON] , він здійснює за нею догляд, допомогає матеріально, вирішує соціально-побутові питання, купує необхідні ліки, а також предмети першої необхідності, допомагає по господарству, а також вирішує інші побутові питання та вживає усіх заходів для захисту цивільних прав та обов`язків своєї бабусі. Окрім іншого, двічи на тиждень [PERSON] відвідують соціальні співробітники. Через відсутність у заявника необхідних повноважень та відповідних документальних підтверджень, [PERSON] не може у необхідному обсязі здійснювати всі заходи щодо захисту прав та законних інтересів [PERSON] , враховуючи дані обставини, [PERSON] бажає бути піклувальником своєї бабусі [PERSON] . Представник зацікавленої особи надав суду подання від 25 квітня 2023 року, яким визнано за доцільне призначити [PERSON] піклувальником над бабусею, [PERSON] , у разі визнання її обмежено дієздатною особою у судовому порядку. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2022 року прийнято до розгляду вказану заяву та відкрито провадження у справі. Справу визначено розглядати за правилами окремого провадження. Призначено судове засідання. (а.с.23). 04 жовтня 2022 року ухвалою суду призначено судово-психіатричну експертизу та зупинено провадження у справі до її проведення. (а.с. 35-36). 02 березня 2023 року на адресу суду надійшов висновок судово-психіатричного експерта № 32 від 16 лютого 2023 року стосовно\~\~ [PERSON] . (а.с. 46-49 Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2023 року поновлено провадження у справі.( а.с.50) Представник заявника 15 травня 2023 року подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності заявника та представника заявника. Просить задовольнити заяву з підстав, визначених у заяві. Представник заінтересованої особи подав до суду заяву, в якій просив у разі визнання [PERSON] обмежено дієздатною призначити її опікуном [PERSON] .. Відповідно до ч.2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо, відповідно до положень Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, оцінивши докази, суд приходить до наступного. Фактичні обставини, встановлені судом. Так, судом встановлено, що відповідно до свідоцтв про народження (а.с.9) онуком [PERSON] є [PERSON] . З аналізу наданих заявником копій медичних документів (а.с.11-16) [PERSON] перебуває під наглядом сімейного лікаря та має ряд захворювань, а саме: вторинний гонартроз, гіпертензивна хвороба з переважним ураженням серця з (застійною) серцевою недостатністю. Відповідно до листа Комунального некомерційного підприємства «Клінична лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпровської міської ради (КНП «КЛШМД» ДМР) від 30 січня 2023 року, [PERSON] не перебуває та не перебувала під наглядом лікаря-психіатра. (а.с.43). Висновком судово-психіатричного експерта №32, встановлено наступне, зазначений висновок підтверджується анамнестичними відомостями, даними матеріалів цивільної справи, медичної документації, результатами теперішнього психіатричного обстеження про наявність у іспитованої на тлі органічної патології (гіпертонічна хвороба, церебросклероз) таких змін з боку психіки, як нерівномірність психічного темпу, торпідність мислення, легкі розлади уваги, незначні порушення пам`яті, емоційна лабільність при збереженні критичних здібностей. Зазначені особливості психіки іспитованої виражені не настільки значно, та не позбавляють і в даний час здатності розуміти значення своїх дій і керувати ними. [PERSON] виявляє хронічне психічне захворювання у формі розладі особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку складного генез (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба). За своїм психічним станом в даний час іспитована може розуміти значення своїх дій керувати ними. (а.с.46-49). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного заявником, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення заяви. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно із\~ст. 293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, у порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає у порядку окремого провадження справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи (ч. 2 п. 1ст. 293\~ЦПК України). Відповідно до ч. 1\~ст. 296 ЦПК України, заяву про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи може бути подано членами її сім`ї, органом опіки та піклування, наркологічним або психіатричним закладом. Відповідно до\~ст. 36 ЦК України\~суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Над фізичною особою, цивільна дієздатність якої обмежена, встановлюється піклування (ч.1\~ст. 37 ЦК України). У відповідності до положень ч. 2\~ст. 60 ЦК України, суд встановлює піклування над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Згідно зі\~ст. 55 ЦК України\~опіка та піклування встановлюється з метою забезпечення особистих немайнових та майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Відповідно до положень\~ст. 62 ЦК України, опіка або піклування встановлюються за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника. Опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника (ст. 63 ЦК України). Суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона зловживає спиртними напоями, наркотичними засобами, токсичними речовинами, азартними іграми тощо, і тим самим ставить себе чи свою сім`ю, а також інших осіб, яких вона за законом зобов`язана утримувати, у скрутне матеріальне становище. Порядок обмежити цивільну дієздатність фізичної особи встановлюється\~Цивільним процесуальним кодексом України. Суд зазначає, що пунктом 2 частини 1\~статті 105 ЦПК України\~передбачено, що призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: психічний стан особи. Відповідно до\~ст. 21 Закону України «Про психіатричну допомогу»\~судово-психіатрична експертиза з цивільних справ призначається і проводиться на підставах та в порядку, передбачених законом. Кількість і зміст питань, за якими має бути проведена експертиза, має бути визначено судом у судовому засіданні, як це передбачено ст.\~ст. 103-105 ЦПК України. Як зазначається в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 березня 1972 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним», судово-психіатрична експертиза призначається у справах про визнання громадянина недієздатним. В ухвалі про призначення експертизи на вирішення експертів мають бути поставлені такі питання: чи хворіє даний громадянин на психічну хворобу; чи розуміє він значення своїх дій та чи може керувати ними. Разом з тим, у відповідності до частини 1\~статті 298 ЦПК України\~передбачено, що суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними. Правові, організаційні і фінансові основи судово-експертної діяльності з метою забезпечення правосуддя визначає\~Закон України «Про судову експертизу». Судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, об`єктивності і повноти дослідження (стаття 3 цього Закону). Законодавство України про судову експертизу складається також з інших нормативно-правових актів, зокрема Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого\~наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 жовтня 2001 р. № 397. Відповідно до пункту 35 Порядку висновок експертизи повинен бути обґрунтованим і містити відповіді на поставлені перед ним питання у межах його компетенції, мати конкретний характер. У разі виявлення експертом важливих фактів, з приводу яких йому не були поставлені запитання, він дає відповідь з власної ініціативи. Відповіді не можуть мати форму рекомендацій або вказівок слідству чи суду. З аналізу наведених норм вбачається, що висновок про недієздатність фізичної особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в сукупності за умови, що особа страждає саме хронічним, стійким психічним розладом, внаслідок чого у особи виникає абсолютна неспроможність особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про визнання особи недієздатною не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Отже, при проведенні експертизи щодо наявності в особи хронічного, стійкого психічного розладу експерт повинен дослідити стан психічного здоров`я особи протягом певного часу, пославшись на медичні документи, їх аналіз та особисте дослідження особи,зробити висновок щодо наявності в особи саме стійкого, хронічного психічного розладу, визначити час, з якого в особи виникло таке захворювання, встановити чи повністю особа не здатна внаслідок цього захворювання усвідомлювати свої дії та керувати ними. У відповідності до ч. ч. 1-3\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно\~ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1\~ст. 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. У той же час, з урахуваннями того, що матеріали справи не містять достатніх даних про психічний розлад здоров`я [PERSON] , судом по даній справі, було призначено судово-психіатричну експертизу. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №32, встановлено наступне, зазначений висновок підтверджується анамнестичними відомостями, даними матеріалів цивільної справи, медичної документації, результатами теперішнього психіатричного обстеження про наявність у іспитованої на тлі органічної патології (гіпертонічна хвороба, церебросклероз) таких змін з боку психіки, як нерівномірність психічного темпу, торпідність мислення, легкі розлади уваги, незначні порушення пам`яті, емоційна лабільність при збереженні критичних здібностей. Зазначені особливості психіки іспитованої виражені не настільки значно, та не позбавляють і в даний час здатності розуміти значення своїх дій і керувати ними. [PERSON] виявляє хронічне психічне захворювання у формі розладі особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку складного генез (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба). За своїм психічним станом в даний час іспитована може розуміти значення своїх дій керувати ними. Оцінюючи висновок експерта у сукупності та взаємозв`язку з іншими дослідженими доказами у справі, суд визнає останній достатньо обґрунтованим. Письмових доказів, з яким він вступає у суперечність матеріали справи не містять. Порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи, в ході розгляду справи не встановлено. Відповідно до вимог ч.1\~ст. 39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Частиною 2 даної норми визначено порядок визнання фізичної особи недієздатною відповідно до вимог Цивільно-процесуального кодексу України. Згідно зі\~ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже підставами для обмеження цивільної дієздатності фізичної особи визнаються: а) наявність у особи психічного розладу, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; б) зловживання спиртними напоями, наркотичними засобами, токсичними речовинами тощо, якщо фізична особа цими діями ставить себе чи свою сім`ю, інших осіб, яких вона за законом зобов`язана утримувати, у скрутне матеріальне становище (ст. 36 ЦК України). Основним, але не єдиним, доказом для визнання фізичної особи недієздатною, встановлення над фізичною особою опіки та призначення опікуна є висновок судово-психіатричної експертизи. Як роз`яснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним» за № 3 від 28 березня 1972 р. із змінами та доповненнями (надалі - «Постанова Пленуму»), даними про психічну хворобу можуть бути довідки про стан здоров`я, виписка з історії хвороби й інші документи, видані лікувально-профілактичними закладами. В свою чергу п. 2\~ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу»\~передбачає, що тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення, свідомості, порушення сприйняття, мислення,волі,емоцій,інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод. При цьому діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов`язаних зі станом її психічного здоров`я (ч. 1\~ст. 7 Закону України «Про психіатричну допомогу»). Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком викладеним Верховним судом України у постанові від 19 жовтня 2016 р. по справі № 6-384цс16. Відповідно до ч.6\~ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 р. зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про обмеження цивільної дієздатності [PERSON] є необґрунтованою,у зв`язку з тим, що висновком експерта встановлено, що зазначені особливості психіки іспитованої виражені не настільки значно, та не позбавляють і в даний час здатності розуміти значення своїх дій і керувати ними, за своїм психічним станом в даний час іспитована може розуміти значення своїх дій керувати ними. Таким чином, відповідно до даного висновку у [PERSON] відсутній у особи психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, що є основною умовою для обмеження дієздатності, а отже заява про обмеження цивільної дієздатності [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до\~ст. 300 ЦПК України\~суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна. З огляду на те, що вимоги про встановлення піклувальника є похідними, суд також відмовляє в їх задоволенню, через безпідставність та необґрунтованість. Під час ухвалення рішення суду, за наслідком розгляду цієї справи, судом враховується, що\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~визначено, що\~Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~безпосередньо застосовується при розгляді справ у судах України. Аналогічним чином висновки Європейського суду з прав людини також враховуються при розгляді будь-яких судових справ в національній системі правосуддя. Відповідні положення\~статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачають те, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Так, у справі «Анатолій Руденко проти України» Європейський суд констатував порушення підпунктів «с» та «є» пункту 1 статті 5 Конвенції, пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції, коли заявник повністю залежав від органів влади, які позбавили його шансів довести свою адекватність. Статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори України»\~встановлено правила про те, що міжнародні договори України (в тому числі конвенції) застосовуються на території України нарівні з національним законодавством. При цьому, у випадку виникнення суперечності між міжнародним договором та національним законом, повинен застосовуватися міжнародний договір. Так у рішенні Європейського суду з прав людини №37679/08v. Czech Republic зазначено, що будь-яке обмеження свободи особи з психічними розладами навіть на нетривалий час може бути визнано катуванням або жорстоким поводженням. Конвенцією проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання (ратифіковано із застереженнями Указом Президії ВР №3484- XI (3484-11) від 26.01.1987 р.) встановлено, що кожна держава-сторона вживає ефективних законодавчих, адміністративних, судових та інших заходів для запобігання актам катувань на будь-якій території під її юрисдикцією. Жодні виключні обставини, якими б вони не були, стан війни чи загроза війни, внутрішня політична нестабільність чи будь-який інший надзвичайний стан не можуть бути виправданням катувань. Наказ вищого начальника або державної влади не може служити виправданням катувань. В підпунктах, d, e та пункту 1\~статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~йдеться про позбавлення свободи в контексті цивільного права. У справі Вінтерверп проти Нідерландів (1979) Суд сформулював три критерії, які дозволяють точніше визначити поняття «психічно хворий» в рамках підпункту пункту 1 статті 5, а саме : - держава має використовувати об`єктивні медичні стандарти при вирішенні питання про те, чи може особа вважатись «психічно хворою»; - характер або ступінь психічної хвороби мають бути достатньо гострими, щоб виправдати примусову госпіталізацію; - держава має право утримувати хворого в лікарні лише протягом часу загострення психічного розладу, а тому хворий, який примусово утримується в лікарні через «психічне захворювання», має право на здійснення періодичного огляду: примусове утримання в лікарні не може тривати протягом невизначеного періоду. Крім того, суд звертає увагу, що необґрунтоване визнання особи обмежено недієздатною (недієздатною), може призвести до незворотних негативних наслідків для останньої, оскільки у відповідності до вимог\~ЦК України, недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину, які в свою чергу від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її піклувальник. Отже, у разі необґрунтованого визнання особи недієздатною та призначення опікуна, який вправі вчиняти правочини від такої особи, та в разі дії опікуна не в інтересах недієздатної, особі, яка в подальшому оспорить таке визнання її недієздатною, для відновлення прав необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, що в свою чергу істотно порушить права такої особи, які в свою чергу закріплені та охороняються\~Основним Законом України\~-\~Конституцією України\~та\~Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у відповідності до якої Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам. Таким чином, аналіз практики Європейського суду свідчить про те, що необґрунтоване визнання особи недієздатною або визнання її психічно хворим - є порушення його прав. Враховуючи наявні у матеріалах справи письмові докази та практику Європейського суду, яка говорить про необхідність суворого дотримання органами державної влади прав громадян, які передбачені Європейською конвенцією про права людини, суд не знаходить підстав для визнання [PERSON] обмеженою цівільної дієздатності, а тим паче призначення їй піклувальника в особі заявника, а тому розглядаючи заяву на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог\~ст. 13 ЦПК України, з`ясувавши мету звернення позивача до суду та юридичну природу виниклих правовідносин - у задоволенні заяви слід відмовити.

Outcome: dismissed