Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

У листопаді 2020 року [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 03 липня 1998 року між нею, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , був укладений шлюб, який зареєстрований Відділом адміністрації м. Барнаула за записом урочистого акту про укладення шлюбу Алтайський край, Росія, про що зроблено актовий запис № 463. Після реєстрації шлюбу прізвище позивача змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Факт укладення шлюбу підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 25.08.2004. Як зазначено позивачем, на час звернення з даною позовною заявою, ведення спільного господарства та сумісне проживання між сторонами припинено, подана заява про розірвання шлюбу. За час спільного проживання сторонами була набута квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 71,3 кв.м., жит. площею 39,6 кв.м. Дана квартира була придбана за спільні кошти під час шлюбу у 2006 році, право власності було зареєстровано за відповідачем на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно Серія [NUMBER] від 26.09.2006. [PERSON] вказала, що вони з відповідачем перебувають у шлюбі з 1998 року, починаючи з лютого 1999 року по 2005 рік вона перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Починаючи з 2005 року вона постійно працює та займається вихованням дітей. Позивач просила суд здійснити поділ спільного майна подружжя та виділити їй та відповідачу у власність по частині квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 71,3 кв.м., жит. площею 39,6 кв.м., вартістю 1\~213\~609,42 грн. 23.12.2020 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у даній справі. Представник позивача неодноразово звертався із заявою про уточнення позовних вимог, в остаточному варіанті просив суд поділити спільну сумісну власність подружжя квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 71,3 кв.м., жит. площею 39,6 кв.м. наступним чином: визнати за позивачем та відповідачем право власності по частині вищезазначеної квартири та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. 08.10.2021 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання учасники процесу не з`явились. Представник позивача подав до суду заяву за вх. № 21124 з проханням розглядати справу без участі позивача та її представника, проти ухвалення заочного рішення не заперечував, позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялись у передбачений цивільно-процесуальним законодавством спосіб, причини неявки суду не відомі. Правом на подання відзиву проти позову не скористався. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Згідно Постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року № 761/38266/14 (61-1091св21) якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, Якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Враховуючи згоду представника позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку про задоволення позову з огляду на наступне. Як встановлено в судовому засіданні, 03 липня 1998 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , був укладений шлюб, який зареєстрований Відділом адміністрації м. Барнаула за записом урочистого акту про укладення шлюбу Алтайський край, Росія, про що зроблено актовий запис № 463, свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] від 25.08.2004. Відповідно до\~ст.\~13\~Конвенції про\~правову допомогу\~і правові\~відносини у\~цивільних,\~сімейних і\~кримінальних справах\~1993\~року,\~яка набрала\~чинності для\~України 14\~квітня 1995\~року,\~документи,\~ що\~ на\~ території\~ однієї\~ з\~Договірних Сторін\~виготовлені \~або засвідчені\~ установою\~ або\~ спеціально\~ на\~ те\~уповноваженою \~особою \~в \~межах \~їх \~компетенції і\~за установленою\~формою і\~скріплені гербовою\~печаткою,\~ приймаються\~ на\~територіях інших\~Договірних Сторін\~без якого-небудь\~спеціального посвідчення; документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Після реєстрації шлюбу прізвище позивача змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Як вбачається із матеріалів справи, за час спільного проживання сторонами була набута квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 71,3 кв.м., жит. площею 39,6 кв.м. Право власності на вищезазначену було зареєстровано за відповідачем 04 жовтня 2006 року на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно Серія [NUMBER] від 26.09.2006, яке в свою чергу було видане на підставі рішення виконавчого комітету Вишневої міської ради «Про видачу свідоцтва на право власності на квартири в будинку [ADDRESS] » № 76/5 від 29.08.2006. Відповідно до вимог ч.3\~ст.368\~Цивільний кодексу\~України (далі ЦК України)\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2\~ст.372 ЦК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За змістом\~ст.\~60\~Сімейного кодексу\~України (далі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) доходу Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі\~ст. 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1\~ст.70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.30\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65\~ СК України. За приписами положень ч.1\~ст.71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Зі змісту п.п. 23,24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, доказів протилежного суду не надано, а тому наявні законні підстави для визнання за ними по частині на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Отже, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку про задоволення позову. Враховуючи задоволення позову, норми ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 6\~306 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 368, 372 Цивільного кодексу України, ст. ст. 60, 63, 70, 71 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved