Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-25 00:00:00

21 грудня 2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до ТОВ «Краснолиманське» із вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі. (а. 1-2). В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що з 27 лютого 2018 року по 23 листопада 2020 року та з 05 травня 2021 року по 17 грудня 2021 року він працював у ТОВ «Краснолиманське». 17 грудня 2021 року він був звільнений за власним бажанням. Однак, незважаючи на його звільнення, розрахунок з ним проведено не було, заборгованість по заробітній платі не виплачувалась за період починаючи з грудня 2019 року. Розмір заборгованості позивачу невідомий, він звертався до відповідача із заявою про надання відомостей щодо розміру заборгованості по заробітній платі позивача, однак відповіді на неї не отримав, розрахунок з ним не проведено, заборгованість не виплачена. Тому, прохає суд стягнути з ТОВ «Краснолиманське» на його користь заборгованість по заробітній платі за період з грудня 2019 року по 23 листопада 2020 року та за період з 05 травня 2021 року по 17 грудня 2021 року. Ухвалою суду від 26 грудня 2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 21). 30 березня 2023 року представником позивача адвокаткою Токарєвою О.Г., подано заяву про усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 26 грудня 2023 року, зазначені в ухвалі суду недоліки представником позивача усунуто (а. с. 24-26). Ухвалою суду від 31 березня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику сторін, а також витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» відомості про розмір заборгованості з заробітної плати [PERSON] станом на час звільнення з підприємства 23 листопада 2020 року та 17 грудня 2021 року (а. с. 29), копія якої надіслана учасникам справи 31 березня 2023 року за вихідним № 10118/23-вих/2/204/1016/23 від 31 березня 2023 року (а. с. 30). 25 квітня 2023 року через підсистему «Електронний суд» на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від представника відповідача [PERSON] , надійшла витребувана ухвалою суду від 31 березня 2023 року довідка про розмір заборгованості з заробітної плати [PERSON] станом на час звільнення з підприємства 23 листопада 2020 року та 17 грудня 2021 року (а. с. 33). Станом на 26 травня 2023 року відповідачем відзиву не надано, а також клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін учасниками справи не подавалось, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, на підставі вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Приписами ч. 8 ст. 279 ЦПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що з 27 лютого 2018 року позивач працював у ТОВ «Краснолиманське» на посаді гірничого майстра підземного з повним підземним робочим днем у шахті. 23 листопада 2020 року відповідачем звільнено позивача за ч. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, на підставі наказу № 327 к від 23 листопада 2020 року, про що зроблено відповідний запис в трудовій книжці позивача серії [NUMBER] (а. с. 4-7). На день звільнення остаточний розрахунок із ним відповідачем не проведений. Крім того, судом встановлено, з позивач працював у ТОВ «Краснолиманське» також з 05 травня 2021 року, прийнятий майстром гірничим підземним з повним підземним робочим днем у шахті тимчасово, 04 червня 2021 року переведений майстром гірничим підземним з повним підземним робочим днем у шахті постійно. 17 грудня 2021 року відповідачем звільнено позивача за ч. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, на підставі наказу № 353 к від 17 грудня 2021 року (а. с. 8), про що зроблено відповідний запис в трудовій книжці позивача серії [NUMBER] (а. с. 4-7). На день звільнення остаточний розрахунок із ним відповідачем не проведений. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. 1 ст.\~76\~ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися не припущеннях. 25 квітня 2023 року на адресу суду надійшла заява представника відповідача ТОВ «Краснолиманське» - Руденка А.А. (а. с. 31), в якій він прохає про розгляд справи за його відсутності й ухвалення судом рішення відповідно до вимог чинного законодавства та, до якої додано довідку № 71 від 21 квітня 2023 року про нараховані суми, належні [PERSON] , при звільненні 23 листопада 2020 року та при звільненні 17 грудня 2021 року (а. с. 33). Так, у вказаній довідці відповідачем зазначено про те, що залишок заборгованості із заробітної плати [PERSON] на дату звільнення 23 листопада 2020 року склав 135880 гривень 93 копійки, залишок заборгованості із заробітної плати [PERSON] на дату звільнення 17 грудня 2021 року склав 45984 гривні 39 копійок. Загальний залишок заборгованості склав 181865 гривень 32 копійки (вказана суму зазначена після утримань всіх обов`язкових податків та зборів). Звернувшись до суду, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по невиплаченій заробітній платі за період з грудня 2019 року по 23 листопада 2020 року та за період з 05 травня 2021 року по 17 грудня 2021 року, зазначаючи, що розмір такої заборгованості йому не відомий. Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Отже, за змістом ст.\~38\~КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.\~\~ Приписами ч. 1 ст.\~47\~КЗпП України визначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. За положеннями ст.\~43\~Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених\~частиною другою\~цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Приписами ч. 1 ст.\~117\~КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116\~цього Кодексу,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку,\~але не\~більш як\~за шість\~місяців. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117\~КЗпП України відповідальність. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Оскільки відповідачем жодним чином не заперечувався та не спростовувався факт працевлаштування позивача та наявності заборгованості по заробітній платі як такої, як станом на дату звільнення позивача 23 листопада 2020 року, так і станом на дату звільнення 17 грудня 2021 року, з урахуванням обставин справи, суд вважає за можливе визнати встановленими обставини, що у період часу з грудня 2019 року по 23 листопада 2020 року та у період з 05 травня 2021 року по 17 грудня 2021 року відповідач не виплатив позиву нараховану йому заробітну плату. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по не виплаченій заробітній платі за період з грудня 2019 року по 23 листопада 2020 року у розмірі 135880 гривень 93 копійки, а також заборгованість по не виплаченій заробітній платі за період з 05 травня 2021 року по 17 грудня 2021 року у розмірі 45984 гривні 39 копійок, що разом становить 181865 гривень 32 копійки, без відрахування з цієї суми обов`язкових податків та зборів. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні [PERSON] до ТОВ «Краснолиманське» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід Держави судовий збір у розмірі 1818 гривень 65 копійок. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved