Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-25 00:00:00

[PERSON] звернувся у Рівненський районний суд Рівненської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог поданої до суду 24 січня 2022 року (т.1 а.с.188) просить стягнути з відповідача, [PERSON] , на свою користь, 1/2 частину вартості земельної ділянки, площею 0,0949 га, що знаходиться за адресою: Рівненська область, Рівненський район, Білокриницька сільська рада, у сумі 80767 грн. 00 коп. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 02 лютого 2010 року між ним та відповідачем був укладений шлюб, який розірваний рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 серпня 2015 року. Під час перебування у шлюбі, ним разом із відповідачем за спільні кошти була придбана земельна ділянка розташована за адресою: Рівненська область, Рівненський район, Білокриницька сільська рада, площею 0,0949 га, кадастровий номер 5624680700:05:016:0462, право власності на яку було зареєстроване за відповідачем. На підставі договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2017 року відповідач без його згоди продала вищевказану земельну ділянку сторонній особі [PERSON] . Оскільки, земельну ділянку відповідач продала без його згоди, кошти використала на власні потреби, а компенсацію за його частку як співвласника зазначеного майна добровільно сплатити відмовляється, він вимушений звернутись за захистом свого порушеного права до суду. Не погодившись із вимогами позивача, [PERSON] подала до суду відзив на позов, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] . В обґрунтування заперечень на позовну заяву відповідач вказує на те, що позивач не надав жодних доказів придбання спірної земельної ділянки за спільні кошти подружжя. На момент придбання спірної земельної ділянки вони із позивачем не проживали разом, шлюбних стосунків не підтримували, спільного господарства не вели. Спірну земельну ділянку вона купила за кошти отримані в позику від своєї матері, борг за позикою вона сплатила самостійно. За таких обставин вважає спірну земельну ділянку особистою власністю. Поряд з цим, представники відповідача подали до суду заяви про застосування строку позовної давності (т.1 а.с.244-245, т.2 а.с.46-54). Позивач будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи до суду не з`явився, уповноважив представляти свої інтереси в суді представників адвоката Вагіна Дмитра Сергійовича та адвоката Чулкову Наталію Костянтинівну (т.1 а.с.75, 178). Представники позивача будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася, адвокат Чулкова Н.К. подала до суду письмові пояснення, в яких посилаючись на обґрунтування викладенні в позовній заяві просить позов задоволити повністю, розгляд справи проводити без її участі та участі позивача (т.2 а.с.18-20). Відповідач будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи до суду не з`явилася, уповноважила представляти свої інтереси в суді представників адвоката Корень Олесю Миколаївну та адвоката Жуковського Олега Васильовича (т.1 а.с.83, т.2 а.с.37). Представники відповідача будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася, адвокат Жуковський О.В. подав до суду заяву, в якій просить застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову повністю, розгляд справи проводити без його участі (т.2 а.с.55). Ознайомившись із заявами по суті справи, дослідивши докази подані сторонами на підтвердження своїх обґрунтувань та заперечень, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення повністю. Так, з 02 лютого 2010 року по 31 серпня 2015 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджено копією рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 серпня 2015 року, яке набрало законної сили 31 серпня 2015 року (т.1 а.с.42). 15 листопада 2011 року відповідач за погодженням із позивачем придбала за їх спільні кошти земельну ділянку площею 0,0949 га, розташовану за адресою: Рівненська область, Рівненський район, Білокриницька сільська рада, кадастровий номер 5624680700:05:016:0462, що підтверджено копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15 листопада 2011 року посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Сохацьким І.С., зареєстрованого в реєстрі за №2458 та копією заяви (згоди) [PERSON] від 15 листопада 2011 року (т.1 а.с.21-25). Як вбачається із відзиву на позовну заяву, відповідач вважає спірну земельну ділянку особистою власністю, оскільки земельна ділянка куплена за кошти, які вона позичила у матері. Суд не погоджується з такими доводами відповідача, оскільки вони повністю спростовуються дослідженими доказами. Так, відповідно до змісту п. 5 вищевказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15 листопада 2011 року та заяви згоди чоловіка на її придбання від 15 листопада 2011 року, відповідач укладаючи вищевказаний правочин вказала на те, що за спірну земельну ділянку вона сплачує кошти, які набуті нею спільно з позивачем під час зареєстрованого шлюбу. Зазначена обставина не спростована жодним доказом, а відповідно вважається судом доведеною. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що земельна ділянка площею 0,0949 га, розташована за адресою: Рівненська область, Рівненський район, Білокриницька сільська рада, кадастровий номер 5624680700:05:016:0462 є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки вона набута сторонами за час шлюбу за їх спільні кошти. Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 68 та ч.1 ст. 69 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В силу положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (далі ЦК України). Враховуючи, що спірна земельна ділянка є об`єктами права спільної сумісної власності сторін, суд приходить до висновку, що відповідно до ч.1 ст. 70 СК України та ч.2 ст. 372 ЦК України частки у праві спільної сумісної власності позивача та відповідача є рівними. Стаття 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені статтею 65 СК України. Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном. Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя належну йому частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Викладене повністю узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 05 квітня 2019 року у справі № 645/4711/15-ц провадження № 61-40897св18. 06 липня 2017 року Рівненським районним судом Рівненської області ухвалено заочне рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку (справа №570/78/16-ц, номер провадження 2/570/88/2017), яким визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на земельну ділянку площею 0,0949 га, розташовану за адресою: Рівненська область, Рівненський район, Білокриницька сільська рада, кадастровий номер 5624680700:05:016:0462 (т.1 а.с.8-9). 27 серпня 2020 року вищевказане заочне рішення скасовано ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області, а справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження (т.1 а.с.11-12). 07 жовтня 2020 року ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку (справа №570/78/16-ц, номер провадження 2/570/88/2017) залишена без розгляду, ухвала набрала законної сили 23 жовтня 2020 року (текст ухвали у вільному доступі за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/93221450). 27 жовтня 2017 року під час розгляду вищевказаної цивільної справи [PERSON] , без згоди колишнього чоловіка [PERSON] , уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого продала спірну земельну ділянку [PERSON] за 42041 грн. 00 коп. (т.1 а.с.14-15). Відповідно до висновку експерта №210708/2_3.О.В. по результатам оціночно-земельної судової експертизи по цивільній справі №570/4366/20 від 13 жовтня 2021 року ринкова вартість земельної ділянки площею 0,0949 га, розташованої за адресою: Рівненська область, Рівненський район, Білокриницька сільська рада, кадастровий номер 5624680700:05:016:0462 становить 161534 грн. 00 коп. (т.1 а.с.123-137). Оскільки вищевказана земельна ділянка, яка є спільним сумісним майном подружжя, була відчужена відповідачем без згоди позивача, як іншого з подружжя, а доказів того, що отримані нею кошти було використано в інтересах сім`ї матеріали справи не містять, суд приходить до переконання про наявність підстав для стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частини спірної земельної ділянки у розмірі 80767 грн. 00 коп., виходячи з наступного розрахунку: 161534 грн. 00 коп. / 2 = 80767 грн. 00 коп. Вирішуючи заяви представників відповідача щодо застосування строку позовної давності, суд виходить з наступного. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно положень ст.267 СК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В силу вимог ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як вбачається із змісту заяв про застосування строку позовної давності представники відповідача вказують на те, що позивач про порушення свого права дізнався коли отримав копію рішення від 06 липня 2017 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку (справа №570/78/16-ц, номер провадження 2/570/88/2017). Позивач також вказує на те, що про порушення свого права дізнався з моменту отримання копії вищевказаного рішення, однак стверджує, що його він отримав лише 26 вересня 2019 року. Ознайомившись із матеріалами цивільної справи №570/78/16-ц, номер провадження 2/570/88/2017, суд встановив, що відповідно до відмітки у повідомленні про вручення поштового відправлення, а саме копії рішення по цивільної справи №570/78/16-ц, номер провадження 2/570/88/2017, зазначене рішення [PERSON] отримав 29 вересня 2017 року (т.1 а.с.233, 236), а відповідно строк позовної давності необхідно обчислювати саме з цієї дати. За умов ст.72 СК України такий строк мав закінчитися 29 вересня 2020 року. Поряд з цим, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" №540-ІХ від 30 березня 2020 року, внесені зміни до Сімейного кодексу України, які вступили в законну силу 02 квітня 2020 року, а саме прикінцеві положення СК України доповненні пунктом 2-1. В силу положень п.2-1 прикінцевих положень СК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 72, 128, 129, 139 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №641 від 22 липня 2020 року з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 01 серпня до 31 грудня 2020 року продовжено карантин на всій території України, встановлений постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року. Оскільки на момент набрання законної сили внесених змін до СК України, а саме 02 квітня 2020 року перебіг строку позовної давності для звернення позивача з вказаним позовом до суду, встановлений ст.72 СК України, не закінчився, він був продовжений відповідно до п.2-1 прикінцевих положень СК України до закінчення строку дії карантину, зокрема встановленого постановою КМУ №211 від 11 березня 2020 року та постановою КМУ №641 від 22 липня 2020 року. Зважаючи на викладене, суд приходить до переконання, що позивач звернувшись до суду з вказаною позовною заявою 30 жовтня 2020 року, тобто до закінчення дії відповідного карантину, строк позовної давності встановлений ст.72 та п.2-1 прикінцевих положень СК України не пропустив, а відповідно відсутні підстави для відмови у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Оскільки, позовна заява підлягає задоволенню повністю, в силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України, сплата судового збору та судових витрат, пов`язаних з розглядом справи покладається на відповідача. Згідно квитанції № 0.0.1884795257.1 від 26 жовтня 2020 року (т.1 а.с.6) позивачем за подану позовну заяву сплачено судовий збір у розмірі 1007 грн. 86 коп. Як вбачається із змісту позовної заяви, вона містить одну позовну вимоги майнового характеру, ціна позову якої при подачі позову становила 100785 грн. 00 коп. Згідно положень п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізична особа сплачує судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2020 року становив 2102 грн. 00 коп., а відповідно 0,4 його розміру становить 840 грн. 80 коп. 24 січня 2022 року позивач зменшив розмір позовної вимоги до 80767 грн. 00 коп. Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми (ч.2 ст.7 Закону України "Про судовий збір"). За таких обставин, частина сплаченого судового збору в розмірі 167 грн. 06 коп. (1007,86 840,80 = 167,06) підлягає поверненню позивачу в зв`язку із зменшенням розміру позовної вимоги. Окрім цього, відповідно до квитанції № 0.0.2211310618.1 від 27 липня 2021 року позивачем за проведення оціночно-земельної судової експертизи сплачено 4300 грн. 00 коп. (т.1 а.с.189). На підставі викладеного,

Outcome: approved