Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

11.08.2022 р. позивачі звернулися до суду із вказаним позовом, в якому просили визнати за ними, по частці за кожним, право власності на земельну ділянку площею 0,0800 га, кадастровий номер 3221482805:04:018:0057, для ведення садівництва, в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] , спадкоємцем якої був чоловік [PERSON] , який помер [INFO] і прийняв спадщину, але не оформив своїх прав за життя. Заявлені вимоги мотивують тим, що вони є рідними синами спадкодавців, не зважаючи на що, нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через не встановлення підстав для закликання до спадкоємства - відсутності документа, що засвідчує факт перебування спадкодавців у зареєстрованому шлюбі. Представник позивачів подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності, вимоги позову підтримує. Представник відповідача подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за наявними в ній доказами і з урахуванням всіх обставин. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, приходить до наступних висновків. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ст.12 ЦПК України передбачено наступне. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За правилами ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Положеннями ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом достовірно встановлено, що [INFO] у віці 85 років померла [PERSON] , [INFO] , що засвідчено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 29.09.2020 р. Васильківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 643. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 11.11.2020 р. Васильківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 870, [INFO] у віці 92 років помер [PERSON] , [INFO] . Також судом встановлено, що батьками позивачів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 06.10.1995 р. відділом реєстрації актів громадянського стану Васильківського міськвиконкому Київської області, актовий запис № 150, та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 25.07.1953 р. відділом реєстрації актів Ворошиловського району м. Владивосток, актовий запис № 906. 17.08.2021 р. постановою приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу вих № 187/02-31 встановлено факт прийняття позивачами спадщини після смерті [PERSON] ; прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] та склад спадкового майна. Разом з тим, позивачам відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки не встановлено підставу для закликання до спадкоємства за законом [PERSON] після смерті [PERSON] - спадкоємцями не наданий документ, який підтверджує факт перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 154918, виданого 29.08.2012 р., до складу спадкового майна після смерті [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,0800 га, кадастровий номер 3221482805:04:018:0057, для ведення садівництва. Відповідно до свідцотва про шлюб, виданого 28.03.1953 р. відділом реєстрації актів громадянського стану Ворошилівського району м. Владивосток, актовий запис № 184, 28.03.1953 р. зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після реєстрації шлюбу привласнено прізвища [PERSON] . Відомостями з будинкової книги для прописки громадян, що проживають в буд. [ADDRESS] , підтверджено факт проживання [PERSON] та [PERSON] за однією адресою на день смерті [PERSON] . Відповідно до ст.ст. 1258, 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Судом достовірно встановлено, що спадкоємцями першої черги до майна померлої [INFO] [PERSON] в рівних частинах є позивачі, як рідні діти спадкодавця, та її чоловік [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємцями першої черги до майна якого є позивачі та [PERSON] , громадянин рф, який проживає в м. Калінінград, рф, що засвідчено особитими заявами позивачів поданими приватному нотаріусу та зареєстрованими 21.01.2021 р. за № 4 та № 5. Позивачами не доведено факту прийняття ними спадщини після смерті [INFO] їх матері [PERSON] . Представником позивачів клопотань про витребування спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON] не подавалося. Як вбачається із спадкової справи № 2/2021 до майна померлого [INFO] [PERSON] , позивачі 21.01.2021 р. подали заяви про прийняття спадщини та отримали 09.08.2022 р. свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилася після смерті їх батька [PERSON] . При цьому, матеріали спадкової справи не містять підтвердження виконання нотаріусом зобов`язання, передбаченого ст. 63 ЗУ «Про нотаріат», щодо повідомлення про відкриття спадщини тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме, в тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. Суд наголошує на тому, що на момент відкриття спадщини та її фактичного прийняття позивачами, рф не була оголошена країною агресором, а тому нотаріус не був позбавлений можливості реалізувати законодавчо визначений обов`язок. Позивачі просять суд визнати за ними право власності на підставі ст.ст. 1268, 1261, 1278, 1297 ЦК України. ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що саме суд відповідальний за юридичну кваліфікацію обставин справи (CASE OF GARIB v. THE NETHERLANDS) та не пов`язаний правовими аргументами заявників (CASE OF RADOMILJA AND OTHERS v. CROATIA; CASE OF MOLLA SALI v. GREECE). Національна судова практика, а перш за все - практика Великої Палати Верховного Суду, визначає принцип «jura novit curia» у наступному: (1) суд знає право; (2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; (3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору. Вперше цей принцип було застосовано на рівні Великої Палати Верховного Суду наприкінці 2019 р., а саме - у постанові від 04.12.2019 р. у справі № 917/1739/17. Після цього Верховний Суд безпосередньо послався на нього у більш ніж десяти своїх постановах (остання з опублікованих - від 06.07.2021 р. у справі № 911/2169/20), в результаті чого сформувалась стала судова практика з зазначеного питання, що полягає у наступному. Діючи в межах позовних вимог, саме суд встановлює правову природу правовідносин сторін на підставі належно доведених сторонами обставин, в результаті чого визначає норму права, що підлягає застосуванню. Такі повноваження суду носять імперативний характер, що означає обов`язок суду надати правову кваліфікацію відносинам та визначити релевантну норму. При цьому варто зазначити, що незгода суду з правовим обґрунтуванням позову не є підставою для відмови в його задоволенні, оскільки неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні правові приписи. Так, з`ясувавши що учасник судового процесу послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд має самостійно здійснити їх правильну правову кваліфікацію та застосувати ті норми, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (постанова від 08.06.2021 р. у справі № 662/397/15-ц). Велика Палата при розгляді окремих справ робить висновок, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог (постанови від 04.12.2019 р. у справі № 917/1739/17 та від 25.06.2019 р. у справі N 924/1473/15). У той же час відмову в задоволенні позову через помилкове правове обґрунтування позовних вимог суд розцінює як перешкоду в доступі до правосуддя, а відтак - порушення ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод та ст. ст. 55, 124 Конституції України. Відповідно до ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців. Тобто, якщо спадкоємець, закликаний до спадкування за законом або за заповітом, помер після відкриття спадщини, але до закінчення шестимісячного строку, встановленого для прийняття спадщини, в цьому випадку належне йому (спадкоємцю) право на спадщину разом з іншими його правами і обов`язками переходить до його спадкоємців. Враховуючи вищевикладене, а також те, що на момент ухвалення рішення росію визнано країною-агресором та припинено з нею будь-які відносини,

Outcome: approved