Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, 21.02.2015 між позивачем та відповідачем укладено шлюб. Сторони мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом із позивачем. Відносини між сторонами погіршилися, тому було прийнято рішення проживати окремо. Позивач в позовній заяві зазначає, що відповідач зареєстрований як фізична особа підприємець з 2007 року та отримує дохід, близько 120000,00 - 150000,00 грн. На даний час позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку, не працює, у позасудовому порядку відповідач один раз перерахував на особисті витрати 12000,00 грн., проте наразі він відмовляється надавати матеріальну допомогу, на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку. На думку позивача, відповідач може сплачувати аліменти на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку у розмірі 12000,00 грн. Враховуючи вищевикладене, просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку у розмірі 12000,00 грн. Ухвалою суду від 22.02.2022 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 16.06.2022 року від сторони відповідача надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач позов визнає частково, просить суд призначити йому аліменти на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку в розмірі 2200 грн. 08.02.2023 року від сторони позивача надійшла відповідь на відзив. В судовому засідання представник позивача позов підтримала в повному обсязі, просила суд про його задоволення. Представник відповідача в судовому засіданні визнав позов частково, просив ухвалити рішення з урахування зазначеного у відзиві. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що 21.02.2015 між позивачем та відповідачем укладено шлюб. Сторони мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом із позивачем. Позивач вказує, що сімейне (подружнє) життя з відповідачем не склалося і вона з відповідачем останнім часом й наразі разом не проживають. На даний час позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку, не працює, займається доглядом дітей. У позасудовому порядку відповідач один раз перерахував на особисті витрати 12000,00 грн., проте наразі він відмовляється надавати матеріальну допомогу, на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку. На думку позивача, відповідач може сплачувати аліменти на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку у розмірі 12000,00 грн. Утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному із подружжя, як правило у грошовій формі. Відповідно до ст. 77 СК України, аліменти сплачуються щомісячно. Таким чином, законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Згідно ст. 5 Протоколу N 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом N 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.97 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно з ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Частиною 2 ст. 18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Положеннями ч. 1 ст. 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Відповідно до ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 2, 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, необхідною умовою утримання дружини, з якою проживає дитина є можливість чоловіка надавати матеріальну допомогу. Виходячи з положень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу. Отже, аналіз даних положень сімейного законодавства України передбачає право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині -матері незалежно від цієї обставини. Як було встановлено судом, відповідач є батьком [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , діти проживають разом із матір`ю (позивачем), відповідач єдиною сім`єю з позивачкою та дітьми не проживає, позивач наразі не працює до досягнення дитиною трирічного віку, а отже позивач потребує матеріальної допомоги від чоловіка та батька дітей, що, у свою чергу, є його обов`язком відповідно до вимог ст. 84 СК України. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не довела, що відповідач має згідно його матеріального становища, можливості сплачувати кошти на її утримання як дружини у розмірі 12000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку, тобто до [INFO] , та суд вважає, що розмір аліментів має бути визначений у розмірі 5000 грн. щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку, враховуючи матеріальну можливість такого платника аліментів на утримання матері дитини. Отже відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу дружині на її утримання у визначеному судом розмірі щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку, й зазначена сума не буде для відповідача надмірним тягарем, враховуючи розмір його доходів. Крім того відповідачем не надано суду доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення його від обов`язку утримувати дружину. Зважаючи на встановлені обставини, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача аліментів на користь позивача як дружини та матері дитини у розмірі 5000 грн. щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку, починаючи з дня подання позовної заяви до суду, та до досягнення дитиною трирічного віку. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи позивача, які наведені у позові, та усних поясненнях сторони, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є частково обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню; обставини, що в цілому спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача слід також стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 992,40 грн., від сплати якого позивач звільнена. На підставі викладеного,

Outcome: partial