Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

У жовтні 2022 року Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі по тексту рішення - Банк) звернулося в суд до [PERSON] з позовом про стягнення 3% річних від простроченої суми заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач тривалий час не виконує рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15 липня 2014 року у справі № 524/4056/14-ц про стягнення з нього на користь Банку заборгованості в сумі 18 746 доларів 82 центи США. Посилаючись на частину 2 статті 625 ЦК України, позивач просив стягнути з [PERSON] на свою користь 3 % річних з цієї суми за період з 22 вересня 2019 року по 23 лютого 2022 року в сумі 1363 долари 63 центи США. Ухвалою судді від 14 грудня 2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 41). Ухвалою суду від 13 січня 2023 року суд відмовив у задоволенні клопотання [PERSON] про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 52). Ухвалою суду від 28 лютого 2023 року повторне клопотання [PERSON] про розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін задоволено (а.с. 66). Ухвалою суду від 06 квітня 2023 року суд відмовив [PERSON] у задоволенні заяви про відвід судді (а.с. 128). 3 березня 2023 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 69-74). Відповідач зазначає, що грошове зобов`язання між сторонами виникло 24 листопада 2006 року на підставі договору про надання споживчого кредиту № 11084181000. Вважає, що оскільки Банк змінив строк виконання грошового зобов`язання, пред`явивши вимогу від 30 грудня 2013 року про повне дострокове погашення заборгованості, з 21.02.2014 року, тобто на 32 календарний день з дня отримання ним цієї вимоги, починається відлік строку на пред`явлення Банком вимоги про стягнення заборгованості разом з вимогою про сплату 3 % річних від простроченої суми. Цей трирічний строк позовної давності закінчився 21 лютого 2017 року. Банк на свій розсуд розпорядився своїми правами, звернувшись до суду 25 квітня 2014 року з позовом про стягнення суми простроченого кредиту, процентів та пені. 15 липня 2014 року рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука позовні вимоги Банку були задоволені повністю, рішення суду набрало законної сили. У строк до 21 лютого 2017 року Банк не звертався в суд з позовом до нього з вимогою про стягнення 3% річних, отже, пропустив строк позовної давності. Окрім того, [PERSON] зазначав, що частиною другою статті 625 ЦК України не передбачено стягнення 3% річних окремо від основної суми боргу. На думку відповідача оскільки Банк втратив можливість стягнення коштів на підставі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука у справі № 524/4056/14-ц, така вимога тепер існує як натуральне зобов`язання. Кредитор не має права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, у тому числі за останні три роки до моменту пред`явлення позову. 21 березня 2023 року представник позивача АТ «УкрСиббанк» подав відповідь на відзив (а.с. 90-95). Позивач зазначає, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. На думку представника позивача, звернення з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв`язку з порушенням боржником умов цього договору, не звільняє відповідача від обов`язку сплатити заборгованість з урахуванням 3% річних. Представник позивача в судове засідання не з`явився, розгляд справи просив проводити за його відсутності, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (заява, а.с. 99). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтримав висловлені ним у відзиві аргументи проти заявлених позовних вимог та просив застосувати до спірних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності. Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив такі фактичні обставини справи: 24 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11084181000, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу кредитні кошти в сумі 19 689 доларів 00 центів США на строк до 24 листопада 2024 року, а відповідач зобов`язався повертати наданий кредит та сплачувати проценти у порядку та розмірі, передбаченому договором. У зв`язку з невиконанням [PERSON] умов кредитного договору виникла прострочена заборгованість. 30 грудня 2013 року Банк звернувся до боржника з вимогою про дострокове стягнення кредитної заборгованості та заборгованості по процентам, яку [PERSON] вручено 20 січня 2014 року засобами рекомендованого поштового зв`язку (а.с. 75-76). Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15 липня 2014 року у справі № 524/4056/14-ц були задоволені позовні вимоги Банку та з [PERSON] стягнуто у рахунок погашення заборгованості 18 746 доларів 82 цента США, з яких 14 127 доларів 41 цент США - заборгованість за кредитом, 3 978 доларів 91 цент США - заборгованість за процентом, 257 доларів 74 цента США - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та 382 долари 76 центів США - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам. Рішення суду набрало законної сили. Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 17 вересня 2021 року АТ «УкрСиббанку» відмовлено у задоволенні заяви про видачу дублікату виконавчого листа про примусове стягнення за рішенням суду у справі № 524/4056/14-ц. Ухвала суду залишена без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 4 травня 2022 року (а.с. 81-85). Судом встановлено, що Банк мав право повторно пред`явити виконавчий лист протягом трьох років з дати завершення виконавчого провадження - 17.08.2016 року, тобто до 17 серпня 2019 року. У даному позові Банк просить суд стягнути з [PERSON] 3 % річних за період прострочення з 22 вересня 2019 року по 23 лютого 2022 року в сумі 1 363 долари 63 центи США. Вирішуючи спір, суд виходить із наступного: відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. Пунктом 1 ч.2 ст.11 ЦК передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі № 915/880/18, від 26.09.19 у справі № 912/48/19, від 18.09.2019 у справі № 908/1379/17 тощо). Зі статей 526, 599, 611, 625 ЦК вбачається, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК, за час прострочення (п.6.5 постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК, за увесь час прострочення, то право на позов про стягнення 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Під час розгляду справи відповідачем письмово заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Стаття 253 ЦК України визначає, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Приписи статті 260 ЦК України передбачають, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Відповідно до приписів статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Отже, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права. Судом встановлено, що банк скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту та направив позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту від 30.12.2013 року за вихідним номером 30-11/6725, яка отримана [PERSON] 20.01.2014 року, що підтверджується відповідними повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 76). Таким чином, строк для повернення кредиту вважається таким що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту, тобто 21.02.2014 року. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому суд враховує висновки у подібних правовідносинах сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18); від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18); від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Суд вважає, що у зв`язку з неналежним виконанням умов договору та пред`явленням позичальнику вимоги змінився строк виконання основного зобов`язання, а що банк мав право протягом трьох років звернутися до суду з позовом про стягнення 3 відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України, однак позовну заяву подав до суду лише 24.10.2022. Виходячи із вищезазначеного суд вбачає законні підстави для застосування до позовних вимог строку позовної давності. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Стаття 11 ЦК визначає підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти (пункти 1-4 ч. 2). Згідно з ч. 5 ст. 11 ЦК у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Зобов`язання виникло у [PERSON] саме на підставі договору в розумінні п. 1 ч. 2 ст. 11, частин 1, 2 ст. 509 ЦК, а не з рішення суду відповідно до ч.5 ст.11 ЦК, а судовим рішенням Автозаводського районного суду у справі № 524/4056/14-ц захищено право АТ «УкрСиббанк» на отримання (стягнення) таких коштів за кредитним договором. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові у постанові від 20.02.2023 року у cправі № 910/15411/21. Посилання позивача на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 127/15672/16-ц є безпідставним, оскільки вони не є ревалентними до спірних правовідносин. У постановах Верховного Суду, на які посилається позивач, викладені висновки щодо застосування статті 625 ЦК України у справах, в яких кредитор не змінював умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту. Отже, у справі, що розглядається, та у справах, на які посилається позивач, встановлені різні фактичні обставини. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову АТ «УкрСиббанк» до [PERSON] про стягнення коштів необхідно відмовити за пропуском позивачем строку позовної давності. Судові витрати у вигляді судового збору в сумі 2 481 грн 00 коп., у відповідності до статті 141 ЦПК України, суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного, відповідно до статей 263-265 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed