Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

[PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Лозан Богдан Васильович, звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] , де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позову, позивачка посилається на те, що з 24 липня 2014 року, вона перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] , який в книзі реєстрації шлюбів було зареєстровано за актовим записом №99. Рішенням Тячівського районного суду від 14.04.2021 вказаний шлюб було розірвано. За період перебування з відповідачем по справі у шлюбі, ними за спільні кошти було набуто нерухоме майно, та в будинку що розташований по [ADDRESS] було добудовано коридор з кімнатою, викопаний колодязь. Також ними було придбано корову, свиней, курей та качок, придбано холодильник, газову печку та кухонний куток. Позивачка зазначає, що працювала листоношею в с. Грушево та на заробітках в Чехії, зароблені кошти витрачала на їх з відповідачем прожиток та придбання майна. Надавши відповідачу кошти на виготовлення правовостановлюючих документів, право власності на земельну ділянка та розташований на ній спірний житловий будинок, відповідач зареєстрував такі одноособово, лише за собою. Зазначає, що відповідно до характеристики будинку, господарських будівель, споруд виготовленої Тячівським РПТІ, інвентаризаційна вартість спірного нерухомого майна складає 85 тисяч 653 гривні. В зв`язку з тим, що шлюбного договору між позивачем та відповідачем, не укладалося, вважає, що житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться по [ADDRESS] являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з наведеного [PERSON] вказує, що визнання за нею права на частину спільної сумісної власності житлового будинку з надвірними спорудами, загальною площею 46,7 кв. м. та земельної ділянки площею 0,07 га. та який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , їй необхідно для подачі цивільного позову про вселення у вказаний будинок, тому просить поновити строк звернення до суду та прийняти рішення суду, яким визнати за нею право на частину спільної сумісної власності житлового будинку з надвірними спорудами, загальною площею 46,7 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , без виділення частки в натурі. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 8.07.2022 року, заяву позивача [PERSON] та її представника [PERSON] , про забезпечення позову в цивільній справі за позовною заявою [PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Лозан Богдан Васильович до [PERSON] визнання права власності на частини нерухомого майна повернуто заявнику. Ухвалою судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 28.07.2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження з викликом сторін та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 28.12.2022 року, відмовлено у затвердженні мирової угоди від 28 листопада 2022 укладеної у справі № 307/2301/22 між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] . \~ \~ \~ \~ Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 10.01.2023 року, витребувано в Тячівського районного відділлу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), що знаходиться за адресою: вул. Нересенська, 2, м. Тячів, Тячівського району Закарпатської області, актовий запис про шлюб та розірвання шлюбу відповідача [PERSON] [INFO] мешканця [ADDRESS] . Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 26.01.2023 року, залучено до участі у цивільній справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] . Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 09.03.2023 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовною заявою [PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Лозан Богдан Васильович до [PERSON] де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] , про визнання права власності на нерухоме майно, до судового розгляду по суті. Позивачка та\~її представник\~адвокат Лозан\~Б.В.\~в судовому\~засіданні позовні\~вимоги підтримали\~та просили\~задовольнити,\~посилаючись на\~доводи викладені\~в позовній\~заяві.\~Представник позивача\~додав,\~що враховуючи\~визнання позову\~відповідачем,\~відчужити частку\~на користь\~позивачки шляхом\~укладення правочину,\~не вбачається\~можливим,\~через відсутність\~у сторін\~коштів на\~послуги нотаріуса.\~При цьому\~пояснив,\~що йому\~невідомо про\~те,\~чи потрібна\~згода колишньої\~дружини відповідача\~-\~ [PERSON] , на відчуження частки на користь позивачки. Позивачка пояснила, що відповідач у добровільному порядку розподілив майно між його колишньою дружиною та їх спільними дітьми, а тому [PERSON] , яка перебуває за кордоном, претензій з приводу будинку, який є предметом спору, не має. З огляду на понесені нею витрати на придбання майна, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився. 28 грудня 2022 подав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі та не заперечує, проти вимог та мотивів викладених в позові та просив їх задовольнити. В підготовчому засіданні, яке відбулося 28.12.2022, під час розгляду заяви про визнання мирової угоди пояснив, що він проживає разом з позивачкою та через свій похилий вік та поганий стан здоров`я потребує догляду з боку позивачки, а тому не заперечує щодо задоволення позову. Додав, що спірний будинок хоч і побудований у період перебування у шлюбі з [PERSON] , однак такий зареєстрований за ним, а тому належить лише йому. Третя особа [PERSON] будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася та про причини неявки суд не повідомила. Вислухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі, який було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану 24 липня 2014 за ктовим записом №99, що стверджується копією свідоцтва про шлюб виданого 24.07.2014 (а.с. 6). Вказаний шлюб, рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області ухваленим 14.04.2021 у цивільній справі №307/1735/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , було розірвано (а.с.7). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №37894711 від 22.05.2015 року та свідоцтва про право власності за № [NUMBER] від 22.05.2015 вбачається, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2124482000:03:003:0203, площею 0,07 га, що розташована за адресою [ADDRESS] , зареєстровано за відповідачем [PERSON] (а.с.10, 13). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №38228744 від 28.05.2015 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно №38227766 від 28.05.2015 вбачається, що право приватної власності на житловий будинок загальною площею 46,7 кв.м., житловою площею 19,5 кв.м., розташований за адресою [ADDRESS] , в цілій частині зареєстровано за відповідачем, [PERSON] (а.с. 12, 14) З наведеного вбачається, що державна реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за відповідачем, була проведена у період його перебування у шлюбі з позивачкою [PERSON] . Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи виданої Грушівською сільською радою за № 316 від 8.09.2020, позивачка [PERSON] , [INFO] значиться зареєстрованою у спірному житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). З актів обстеження матеріально побутових умов, складених депутатом Тересвянської селищної ради Варга В. вбачається, що позивачка [PERSON] проживала разом з відповідачем [PERSON] в [ADDRESS] , дев`ять років. З даних актів також вбачається, що за вказаний період спільного проживання сторони вели спільне господарство та до будинку прибудували добудову коридор, кімнату кухню (а.с.10). Разом з тим з долученого до матеріалів справи технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовлений на замовлення [PERSON] та характеристики будинку вбачається, що спірний житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] , побудований у 1991 році. Інвентаризаційна вартість цього будинку, становить 85653 грн (а.с.16). Під час розгляду справи також встановлено, що станом на рік забудови, відповідач перебував у шлюбі укладеному 21.11.1974 з [PERSON] [INFO] мешканкою с. Грушово та зареєстрованому Грушівською сільською радою за актовим записом №61 (а.с.59, 60). Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області ухваленого 12.07.2011 року у цивільній справі №2-1101/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] , вказаний шлюб розірвано (а.с. 61). Розглядаючи даний позов, суд виходив з наступних мотивів та норм права. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень СК України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Беручи до уваги встановлені під час розгляду справи, період укладення сторонами шлюбу та період забудови спірного об`єкта нерухомого майна та набуття цього майна у власність, як до 01 січня 2004 року, так і після, то порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися як за положеннями КпШС України, так і за нормами СК України. При цьому, поділ майна подружжя суд здійснює за правилами, передбаченими СК України. Згідно статей 22, 23, 28 КпШС України, статті 16 Закону України «Про власність», статей 112, 118 ЦК Української РСР (у редакції, чинній на час проведення забудови) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Згідно із частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до частини першої статті 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Згідно із статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Отже, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від28 жовтня 2019 року у справі № 308/2695/16-ц (провадження № 61-23200св18), зазначено, що «системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України ) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством. Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком за своїм юридичним статусом, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Наведене дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, за визначених законом умов, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін». Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц (провадження № 61-32375св18), від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/15-ц (провадження № 61-14600св19). Під час розгляду справи відповідачем визано позов та подано суду заяву про затвердження мирової угоди від 28 листопада 2022 укладеної з позивачкою, що свідчить про відсутність спору між сторонами. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Ухвалою Тячівського районного суду від 28.12.2022 відмовлено у затвердженні мирової угоди з тих підстав, що така суперечить закону та порушує права третіх осіб. При цьому, суд не вбачає підстав для можливості прийняття відповідно до положень ст. 206 ЦПК України, заяву про визнання позову виходячи з наступного. Фактично з наведених вище обставин справи вбачається, що між сторонами відсутній цивільно-правовий спір, а звернення до суду позивача та визнання цього позову відповідачем обумовлене бажанням у такий непередбачений законом спосіб, поза вирішенням наявності прав у колишньої дружини відповідача на спірний об`єкт нерухомого майна, набути право власності на 1/2 частину цього будинку, що суперечить засадам цивільного судочинства, яке покликане розв`язувати (вирішувати) спір. Відтак, маючи відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України право на захист порушеного права чи інтересу, матеріально правова вимога про визнання права власності на частину нерухомого майна, повинна бути пред`явлена не тільки до [PERSON] , а й до [PERSON] у період перебування у шлюбі з якою було зведено спірний об`єкт нерухомого майна. До того ж, відповідно до\~ст. 328 ЦК України, особи вправі набути право власності на підставах, що не заборонені законом і згідно зі\~ст. 392 ЦК України, можуть звертатись до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Між тим із поданого позову, судом не встановлено, що відповідачем оспорюється право власності позивача, як і втрати позивачем документа, який засвідчує право власності, що є передумовою застосування до правовідносин\~ст. 392 ЦК України. Таким чином не порушуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства, не вдаючись у встановлення обставин, щодо наявності чи відсутності у третіх осіб прав на нерухоме майно, яке являється предметом позову, суд приходить до висновку, що прийняття заяви про визнання позову відповідачем, суперчить вимогам Закону та в силу положень ст. 60 СК України, може порушити права залученої судом до участі у справі третьої особи [PERSON] . При цьому судом враховано, що тягарь доведення позову лежить саме на позивачу та неявка в судове засідання третьої особи та визнання позову відповідачем, не може слугувати самостійною підставою для задоволення позову. В тому числі позивачкою та її представником, під час розгляду справи не доведено обставин істотного покращення майна у період перебування у шлюбі з відповідачем та за їх спільні сімейні кошти. Усні твердження позивачки під час розгляду справи, про проведення нею поточних ремонтів будинку, облаштування сходів, дворових доріжок та зведення без дозвільних документів, коридору та однієї кімнати літньої кухні, не є належним та допустимим доказом та самі по собі но можуть підтвержувати обставини, які в силу положень ч.2 ст. 77 ЦПК України входять до предмету доказування у даній справі. За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Відповідно до п. 2 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, судові витрати (витрати по сплаті судового збору) покладаються на позивача.

Outcome: dismissed