Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи її тим, що 12.08.2000 року, між ним та [PERSON] був укладений шлюб який зареєстровано центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Маріуполі, Маріупольського району, Донецької області, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблений відповідний актовий запис за № 357, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] від 05.04.2023 р., орган державної реєстрації актів цивільного стану, що видав свідоцтво (повторно) - відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Позивач зазначає, що фактично шлюбні відносини припинилися з серпня 2019 року. Стосунки з жінкою розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, кожен з подружжя має протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Відповідач нехтує сімейними цінностями. Вже тривалий час кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено, та за глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Фактично сім`я припинила своє існування. Вважає, що примирення між ними неможливе, оскільки їх сімейне життя не налагоджується вже тривалий час, просить не надавати часу для примирення. За таких обставин, позивач просить суд шлюб, який був укладений 12.08.2000 року, між ним та [PERSON] , розірвати. У судове засідання позивач [PERSON] не заявився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялася своєчасно і належним чином, однак в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить їх задоволити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, однак її представник адвокат Косаковський В.О. надав суду нотаріально-посвідчену заяву, згідно якої [PERSON] позовні вимоги визнала в повному обсязі та просить розглянути справу у її відсутності. Дослідивши матеріали справи та подані сторонами заяви зокрема, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається з копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого повторно 05.04.2023 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Маріуполі, Маріупольського району, Донецької області, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблений відповідний актовий запис за № 357. Судом встановлено, що спільне життя у сторін не склалося, спільне господарство як подружжя не ведуть, життя, яке б ґрунтувалося на почуттях взаємної любові, дружби та поваги немає. Спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки сторони наполягають на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Спору щодо поділу спільного майна подружжя та визначення місця проживання дітей сторонами не заявлялося. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між сторонами, слід розірвати. У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідачки належить стягнути на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 1073, 60 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved