Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд стягнути з відповідача 90 118, 01 грн, що складається з суми стягнутої з нього у виконавчому провадженні № [NUMBER] - 79 460, 10 грн та 1 842, 00 грн - сума 3 % річних та 8 815, 91 грн - сума інфляційних втрат за період з 12 липня 2022 року по 20 квітня 2023 року. А також стягнути судовий збір - 1 073, 60 грн і витрати на правову допомогу - 4 000, 00 грн. В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 12 січня 2018 року на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М., зареєстрованого за № 5818 26 червня 2017 року, Індустріальним відділом державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження № [NUMBER], для примусового стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» боргу у розмірі 91 516, 24 грн та витрати за вчинення виконавчого напису - 3 000, 00 грн. Так у порядку примусового стягнення з позивача було стягнуто грошові кошти у сумі 79 460, 10 грн. Проте заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2022 року у справі № 202/726/22, яке набрало законної сили 12 липня 2022 року, виконавчий напис № 5818 від 26 червня 2017 року визнано таким, що не підлягає виконанню. Таким чином протягом періоду часу з 12 липня 2022 року по 20 квітня 2023 року відповідача користувався грошовими коштами позивача без достатніх для цього підстав, що дає право стягнути з відповідача суму трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Відповідач у справі не скористався своїм правом на подання відзиву на позов. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 05 травня 2023 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 08 травня 2023 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 11 травня 2023 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду справи у спрощеному порядку без виклику сторін на підставі наявних у матеріалах справи письмових доказів /а. с. 22-23/. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 26 червня 2017 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. вчинено виконавчий напис про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості у сумі 94 516, 24 грн, зареєстрований за № 5818 /а. с. 5-7/. 12 січня 2018 року державний виконавець Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Михайленко Ю. В., на підставі виконавчого напису № 5818 від 26 червня 2017 року, відкрив виконавче провадження № [NUMBER] для примусового виконання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. Постановою державного виконавця Михайленко Ю. В. звернуто стягнення на доходи [PERSON] , які він отримував у Структурному підрозділі «Дніпровське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» і стягнуто 38 884, 28 грн /а. с. 11/. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2022 року, яке набрало законної сили 12 липня 2022 року, позов [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М., Індустріальний відділ державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, задоволено, а саме визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 26 червня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М., і зареєстрований у реєстрі за № 5818, про стягнення з [PERSON] заборгованості на користь АТ КБ «ПриватБанк», та присуджено стягнути судовий збір у розмірі 992, 40 грн на користь позивача. 30 березня 2023 року постановою державного виконавця закінчено виконавче провадження № [NUMBER] у зв`язку із тим, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2022 року виконавчий напис № 5818 від 26 червня 2017 року визнано таким, що не підлягає виконанню. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до частини другої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Частиною третьою статті 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Вказана правові позиція, викладені у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. Таким чином, оскільки підставою для набуття коштів відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» був виконавчий напис № 5818 від 26 червня 2017 року, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, чим усунено власне підставу для набуття та утримання ним коштів, стягнутих з позивача у межах виконавчого провадження № [NUMBER], а саме суми у розмірі 79 460, 10 грн. Згідно із частиною другою статті 1214 Цивільного кодексу України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Дія статті 625 Цивільного кодексу України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки боржником порушено позадоговірне (деліктне) грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), якою Велика Палата Верховного Суду підтвердила аналогічний висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 15 квітня 2015 року у справі № 910/2899/14 та у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15, а також у постанові Верховного Суду від 15 липня 2021 року у справі № 910/6053/19. У постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (пункт 6.20). Таким чином, у справі № 910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами» та «проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами», причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України. Відтак у даному випадку, розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами встановлено законом, а саме частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України. Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно набутих або збережених грошових коштів, позивачем на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України має бути нараховано за період з 12 липня 2022 року [дата набрання законної сили заочним рішенням суду від 10 червня 2022 року у справі № 202/726/22] по 20 квітня 2023 року 3 % річних в розмірі 1 842, 00 грн та сума індексу інфляції - 8 815, 91 грн. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача суми, стягнутої з нього у виконавчому провадженні № [NUMBER] - 79 460, 10 грн, 1 842, 00 грн - 3 % річних, 8 815, 91 грн - інфляційних втрат за період з 12 липня 2022 року по 20 квітня 2023 року. V. Розподіл судових витрат. Частиною першою статті 133 Цивільного процесуального кодексу України визначено перелік витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі є витрати на професійну правничу допомогу. У даному випадку представництво інтересів позивача здійснював адвокат Шишкін В. М. на підставі договору про надання правової допомоги та представництво від 16 березня 2023 року, згідно з яким фіксована сума гонорару становить 4 000, 00 грн, що сплачено позивачем [PERSON] адвокату двома платежами по 2 000, 00 грн /а. с. 13, 14/. Отже сума таких витрат також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1 073, 60 грн за подання позовної заяви до суду і позов суд задовольняє, з відповідача підлягає стягненню вказана сума на користь позивача /а. с. 17, 21/. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved