Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до Акціонерного товариства "ТАСКОМБАНК" та приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Ярошевського Дмитра Андрійовича, в якому просить визнати недійсним акт про реалізацію предмета іпотеки від 28.12.2021, а також витребувати у Акціонерного товариства "ТАСКОМБАНК" майно за адресою [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що під час виконання заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 травня 2017 року у справі № 308/12028/16-ц про стягнення з [PERSON] на користь АТ "ТАСКОМБАНК" заборгованості в розмірі 12485,27 доларів США, банк не надав виконавцю відомостей про погашення позивачем боргових зобов`язань в розмірі 5013,00 доларів США. Приватний виконавець не вжив заходів щодо з`ясування цих обставин, а також можливості звернення стягнення на майно боржника, відмінне від квартири, в результаті чого банк, до винесення рішення суду у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки, передав іпотечне майно - квартиру позивача для реалізації у виконавчому провадженні про стягнення боргу за кредитним договором. Банком безпідставно проігнорована заява позивачки про реструктуризацію боргу. Заява відповідача про намір залишити за собою нереалізоване майно - квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не відповідає вимогам Закону України "Про іпотеку", оскільки в ній відсутні відомості про намір провести залік забезпечених вимог іпотекодержателя в рахунок ціни продажу предмета іпотеки та не зазначено які саме торги маються на увазі. Двадцять третього листопада 2022 року від представника відповідача 1 - Акціонерного товариства "ТАСКОМБАНК" надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити у задоволенні позовної заяви. Заперечення представника відповідача зводяться до того, що прилюдні торги з реалізації спірної квартири відбулися з дотриманням вимог Закону України "Про іпотеку", спірне майно набуте банком у законний спосіб. Позивач, яка також є боржником у виконавчому провадженні, не була позбавлена можливості самостійно повідомити про часткове виконання рішення суду. Приватним виконавцем вжито всіх заходів щодо розшуку майна боржника. Доказів наявності у боржника іншого майна, на яке можна було звернути стягнення позивачем не надано. У свою чергу позивач, реалізуючи право боржника у виконавчому провадженні, мала право запропонувати види майна, які слід реалізувати в першу чергу. Одинадцятого січня 2023 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій, поміж іншого, представник звертає увагу на те, що доводи відзиву не спростовують того, що позивач сплатила на користь банку 5013,00 доларів США в погашення заборгованості за кредитним договором і ці кошти повинні були бути зараховані приватним виконавцем в рахунок погашення заборгованості. Шостого лютого 2023 року представник відповідача 1 подав додаткові пояснення, в яких останній зазначив, що згідно з розрахунком заборгованості, з моменту відкриття виконавчого провадження № 54900361, позичальником сплачено тільки 590 доларів США за тілом кредиту, а також 1340,00 дол. США на погашення заборгованості за відсотками, після чого 28.01.2022 зараховано кошти від реалізації майна в сумі 8217,56 дол. США. Восьмого лютого 2023 року від відповідача 2 - приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Ярошевського Дмитра Андрійовича надійшов відзив, у якому останній просить відмовити в заоволенні позовних вимог [PERSON] . Заперечення відповідача зводяться до того, що під час примусового виконання виконавчого документу - дублікату виконавчого листа № 308/12028/16-ц, виданого 07 червня 2021 року Апеляційним судом Закарпатської області про стягнення з [PERSON] на користь АТ "ТАСКОМБАНК" заборгованості в розмірі 12 485,27 доларів США, ним не було порушено процедури реалізації майна, належного на той час боржнику. Виконавець звертає увагу на те, що позивач, як боржник у виконавчому провадженні, була обізнана щодо факту наявності відкритого виконавчого провадження про стягнення з неї заборгованості. Реалізуючи права боржника у виконавчому провадженні, вона не була позбавлена самостійно запропонувати виконавцю майно, на яке слід звернути стягнення першочергово, повідомити про погашення заборгованості за виконавчим документом. Виконавець надсилав їй вимогу з пропозицією надати інформацію про таке майно, однак, [PERSON] не скористалася вказаними правами, та не надала таких відомостей. Акт про реалізацію предмета іпотеки складений з дотриманням вимог статей 47 та 49 Закону України "Про іпотеку" та статті 61 Закону України "Про виконавче провадження". Двадцять четвертого лютого 2023 року представник позивача подав заперечення щодо розрахунку заборгованості позивачки, поданого банком. Представник позивача звернув увагу на те, що після ухвалення судом рішення від 29.05.2017, банк і надалі нараховував відсотки за кредитним договором, незважаючи на те, що він був розірваний достроково з його ініціативи в порядку ст. 1050 Цивільного кодексу України. На думку представника, банк не врахував квитанцій про сплату позивачкою сум у загальному розмірі 2580,00 доларів США. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві. Приватний виконавець Ярошевський Д.А. заперечив щодо задоволення позовних вимог з підстав, наведених ним у поданому раніше відзиві. Представник відповідача АТ "ТАСКОМБАНК" у останнє судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Сьомого квітня 2008 року відкрите акціонерне товариство "Електрон банк" та [PERSON] уклали іпотечний договір серії ВКІ № 283794, згідно з умовами якого, з метою забезпечення основного зобов`язання за кредитним договором № КF 48320, [PERSON] передала в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 9 даного договору, банк має право у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 травня 2017 року ву справі № 308/12028/16-ц, позовну заяву ПАТ "ВіЕс Банк" до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором задоволено та стягнуто з останньої заборгованість за кредитним договором № KF 48320 від 07.04.2008 в розмірі 12485,27 дол. США. Постановою Закарпатьского апеляційного суду від 06.02.2020 дане рішення суду залишене без змін. Сімнадцятого червня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Закарпатської області Ярошевським Дмитром Андрійовичем відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 308/12028/16-ц про стягнення з [PERSON] на користь АТ "ТАСКОМБАНК" заборгованості за кредитним договором KF 48320 від 07.04.2008 року в розмірі 12 485, 27 дол. США, виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області 07.06.2021. Згідно з пунктом 2 постанови, виконавцем зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно. У пункті 5 даної постанови зазначено унікальний ідентифікатор для доступу боржника та стягувача до відомостей з автоматизованої системи виконавчого провадження. Постанову про відкриття виконавчого провадження надіслано за адресою місця проживання позивачки по [ADDRESS] , згідно з листом № 01-29/35-74/21 від 17.06.2021. Згідно з відміткою та підписом на рекомендованому повідомленні про вручення № 8960010676099, поштове відправлення вручено 26.06.2021. Постановами виконавця від 17 та 18 червня 2021 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, зокрема квартиру [ADDRESS] . Дані постанови, згідно з супровідними листами адресовані та надіслані на адресу боржниці. Другого липня 2021 року за № 01-29/3960/21, приватним виконавцем винесено вимогу, звернену до [PERSON] , в якій він вимагає з`явитися до виконавця 05.07.2021 о 11 год. 30 хв. для надання пояснень щодо невиконання рішення суду, надання інформації щодо рухомого майна, яке перебуває в її власності, зокрема побутового вжитку за місцем проживання, надання інформації про доходи, відкриті розрахункові рахунки. Другого липня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Закарпатської області Ярошевським Дмитром Анатолійовичем винесено постанову про опис та арешт квартири [ADDRESS] . Дану постанову надіслано позивачці та вручено особисто, згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 08.07.2021. Двадцять першого липня 2021 року приватним виконавцем призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні. Шістнадцятого серпня 2021 року виконавцем отримано висновок про вартість арештованоїквартири позивачки. Сімнадцятого серпня 2021 року боржницю повідомлено про результати оцінки квартири. Двадцять п`ятого 2021 року виконавець звернувся до ДП "Сетам" з заявою на реалізацію арештованого нерухомого майна. Згідно з протоколом проведення електронних торгів за № 554539 від 24.09.2011, торги з реалізації предмету іпотеки - житлової однокімнатної квартири, загальною площею 25,6 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за стартовою ціною 340 300,00 грн не відбулися, у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів. Відповідно до протоколу проведення електронних торгів № 558774 від 04.11.2021, торги з реалізації даної квартири за стартовою ціною 272 240,00 грн не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів. Як вбачається з протоколу проведення електронних торгів за № 563087 від 15.12.2021, торги з реалізації квартири за стартовою ціною 238 210,00 грн також не відбулися. Двадцять четвертого грудня 2021 року від представника АТ "Таскомбанк" за довіреністю - Баняса В.В. до приватного виконавця Ярошевського Д.А. надійшла заява , у якій останній, посилаючись на ч. 3 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження", а також на оголошення електронного аукціону таким, що не відбувся, повідомив про свій намір залишити за собою житлову однокімнатну квартиру, загальною площею 25,6 кв.м., що знаходилась за адресою: [ADDRESS] . Двадцять восьмого грудня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Закарпатської області Ярошевським Дмитром Андрійовичем складено акт про реалізацію предмета іпотеки - квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З квитанцій № 473879 від 30.01.2018, № 576553 від 30.03.2018, № 369839 від 19.06.2018 вбачається, що позивачка сплатила на користь банку ПАТ "Віес Банк" 46 041,82 грн (1830 дол. США), 3 981,52 грн (150 дол. США), а також 3 949,35 грн (150 дол. США) відповідно, на погашення заборгованості згідно з кредитним договором № KF 48320 від 07.04.2008. З виписки по транзитному рахунку № [NUMBER] за період з 01.01.2018 по 10.12.2021 вбачається, що позивачка внесла на свій транзитний рахунок 1340 одиниць невідомої валюти на погашення заборгованості за кредитним договором № KF 48320 від 07.04.2008. Разом з цим, банком стягнуто зазначену суму коштів на погашення заборгованості за простроченими відсотками за даним договором. З листа АТ "ТАСКОМБАНК" від 11.11.2021 за № 19984/70.1.2, адресованого [PERSON] встановлено, що банком розглянута заява останньої про реструктуризацію кредиту. За резульататами розгляду заяви позивачці відмовлено в реструктуризації боргу. З наданого представником відповідача розрахунку заборгованості по кредитному договору № KF 48320 від 07.04.2008, укладеному з позичальником [PERSON] , станом на 06.02.2023, вбачається, що після 10.03.2016, боржниця сплатила на погашення заборгованості 1340 дол. США. З розрахунку також встановлено, що поточна заборгованість позивачки становть 6582,43 дол. США, з яких 2380,8 дол. США заборгованість по тілу кредиту, 4201,63 дол. США заборгованість по відсотках. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.11.2022, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14.10.2022. Оцінивши належним чином зібрані у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Позивачка, звернувшись до суду, просить визнати акт про реалізацію предмета іпотеки від 28.12.2021 недійсним, а також витребувати у Акціонерного товариства "ТАСКОМБАНК" майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Щодо вимоги про визнання акту про реалізацію предмета іпотеки від 28.412.2021 недійсним, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. ч. 1-3, 5, 6 cт. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Разом з цим, позивачка, заявляючи позовну вимогу про недійсність акта реалізації предмета іпотеки не заначила жодної конкретної норми закону, недотримання якої, згідно з ст. 203 ЦК України, на її думку, тягне за собою визнання правочину недійсним. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка посилається на порушення процедури звернення стягнення на майно боржника, допущені стягувачем та виконавцем під час виконавчого провадження. Так, відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 14.07.2021 у справі № 346/1367/19 (провадження № 61-22988св19), відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, а тому такий правочин може визнаватися недійсним в судовому порядку з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України. Таким чином, порушення відповідачами встановлених законодавством правил проведення торгів, які визначають процедуру підготовки, проведення торгів; правил, які регулюють сам порядок проведення торгів; правил, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів, можуть бути підставою для визнання оскаржуваного позивачем правочину недійсним. Разом з цим, у пункті 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц (провадження № 14-529цс19) зазначено, що порушення, допущені державним (приватним) виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо, підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом. З позовної заяви [PERSON] вбачається, що в обгрунтування позовних вимог, остання посилається, зокрема на те, що виконавець не вжив заходів, щодо з`ясування обставин погашення позивачем боргових зобов`язань за судовим рішенням в розмірі 5013,00 доларів США, а також можливості звернення стягнення на майно боржника, відміннне від реалізованої квартири. Однак, зазначені дії приватного виконавця вчинені ним при виконання своїх повноважень, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", до призначення прилюдних торгів, а також пов`язані із оцінкою підстав звернення стягнення на майно боржника, та арешту, а отже, оскарженню підлягають у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження", рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що [PERSON] , не погоджуючись з діями чи бездіяльністю приватного виконавця щодо звернення стягнення на належне їй нерухоме майно чи зарахування сплачених нею сум в погашення заборгованості, заперечувала чи оскаржувала такі дії до суду у встановленому законом порядку. Таким чином, порушення, допущені державним (приватним) виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо, підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом, а отже не є підставою для визнання акту реалізації майна з електронних торгів недійсним. Водночас, з приводу вищевказаних аргументів позивачки суд вважає за належне зазначити наступне. Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України "Про виконавче провадження", сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Відповідно до ч. 4 ст. 19 даного Закону, сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником. Таким чином, [PERSON] , частково погасивши заборгованість за виконавчим документом, була зобов`язана повідомити про даний факт виконавця, однак, позивачка таких дій не вчинила, вказуючи на те, що такі дії повинен був вчинити стягувач, хоча згідно з вищенаведеними нормами Закону України "Про виконавче провадження", такі дії повинні були вчинити як стягувач, так і боржник. Водночас, позивачка надала документи, які на її переконання свідчать про переказ грошових коштів на погащення заборгованості за кредитним договором № KF 48320 від 07.04.2008 в розмірі 1340,00 дол. США, які визнаються відповідачем, а також 2130,00 дол. США (згідно з наданими квитанціями:1830 + 150+ 150 дол. США). При цьому, відповідач додатково визнає факт погашення боржницею заборгованості тільки на 590 доларів США. Представник же позивачки стверджує, що банк не врахував квитанцій про сплату позивачкою заборгованості на суму ще 2580,00 доларів США. Водночас, навіть з врахуванням погашення боржником даної суми, у боржника перед стягувачем, станом на момент звернення стягнення на майно, існувала заборгованість за виконавчим документом у розмірі 7 472,75 дол. США (12 485, 27 -5013, 00), що не позбавляло можливості вчинення привтаним виконавцем дій щодо звернення стягнення на нерухоме майно боржника. Так, згідно з ч.ч. 6, 7 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження", стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. Сума заборгованості в розмірі 7 472,75 дол. США явно перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, а отже будь-яких обмежень щодо звернення стягнення на нерухоме майно боржника у виконавця не було. Разом з тим судом встановлено, що позивачка, в силу ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження", була обізнаною про відкриття виконавчого провадження, про що свідчать відмітки на рекомендованих повідомленнях про вручення документів виконавчого провадження, надісланих на адресу боржниці, зазначену в виконавчому документі. Так, згідно з ч. 1 ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження", боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Суд звертає увагу і на той факт, що з наданих приватним виконавцем документів, випливає, що приватним виконавцем вживались заходи, спрямовані на можливість звернення стягнення на майно боржника, відміннне від квартири. Про даний факт, зокрема свідчать постанова про відкриття виконавчого провадження, в якій виконавець зобов`язує позивачку (боржницю) подати декларацію про доходи та майно, з вимогою, адресованою боржниці, щодо надання інформації про рухоме та нерухоме майно, яке перебуває в її власності, в тому числі і майно побутового вжитку за місцем проживання, а також доходи. Вищевказані документи були надсліані на адреси позивачки, нею отримані, однак, були нею проігноровані. Інформація, яку запитував виконавець, позивачкою надана не була. Позивачка, маючи, згідно з ч. 5 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження", право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу, таким правом не скористалася, види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу, приватному виконавцю не запропонувала, відтак у виконавця не було жодних передумов не реалізовувати спірну квартиру. Щодо можливості звернення стягнення на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 Закону України "Про іпотеку". Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Розділом VІI визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, статтями 56 та 61 даного Закону передбачено арешт майна боржника та порядок його реалізації. Положеннями статті 51 Закону України "Про виконавче провадження" визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно із частиною сьомою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». Відтак норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов`язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку». Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1680цс16. Судом встановлено, що виконавець вживав заходів, спрямованих на виявлення у боржника іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення, однак такого майна не виявив. Позивачем у судовому засіданні не надано будь-яких доказів наявності такого майна. Відтак, передавши на реалізацію вищевказане нерухоме майно, приватний виконавець діяв у межах закону. Окрім цього, позивачка, посилаючись на порушення відповідачами встановлених законодавством правил проведення електронних торгів, звертаає увагу на те, що заява банку, в якій він повідомляє про свій намір залишити за собою нереалізоване майно не відповідає вимогам Закону України "Про іпотеку" та правой позиції Верховного Суду у справі № 923/971/19, який вказав, що іпотекодержатель повинен надіслати заяву про залишення за собою предмета іпотеки із заліком забезпечених вимог іпотекодержателя в рахунок ціни продажу предмета іпотеки на відповідних торгах. Позивачка стверджує, що у заяві представника стягувача не міститься намір провести залік забезпечених вимог іпотекодержателя в рахунок ціни продажу іпотеки, та не зазначено, які саме торги маються на увазі, а тому вважає, що акт про реалізацію предмета іпотеки є недійсним. З даного приводу суд дійшов до наступних висновків. Згідно з ст. 49 Закону України "Про іпотеку", протягом десяти днів з дня оголошення електронного аукціону таким, що не відбувся, іпотекодержателі та інші кредитори боржника відповідно до пріоритету їх зареєстрованих вимог мають право залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. У такому випадку залишення за собою предмета іпотеки іпотекодержателем оформлюється протоколом, сформованим за результатами електронного аукціону, що не відбувся, та актом про проведення електронного аукціону. Такий акт є підставою для видачі нотаріусом іпотекодержателю свідоцтва про залишення за собою майна з електронного аукціону, що не відбувся. Якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті, за результатами першого електронного аукціону, призначається проведення другого електронного аукціону, що має відбутися протягом одного місяця з дня проведення першого електронного аукціону. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на другому електронному аукціоні становить 85 відсотків початкової вартості предмета іпотеки на першому електронному аукціоні. У разі оголошення другого електронного аукціону таким, що не відбувся, іпотекодержатель має право придбати предмет іпотеки за початковою ціною другого електронного аукціону. Якщо іпотекодержатель не скористався таким правом, за результатами другого електронного аукціону призначається проведення третього електронного аукціону. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на третьому електронному аукціоні становить 70 відсотків початкової вартості предмета іпотеки на першому електронному аукціоні. У разі оголошення третього електронного аукціону таким, що не відбувся, іпотекодержатель має право залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною третього електронного аукціону в порядку, передбаченому частиною першою цієї статті. Досліджуючи заяву представника АТ "Таскомбанк" від 24.12.2021, суд дійшов висновку, що вона містить намір стягувача залишити за собою нереалізоване майно. Відсутність відомостей у даній заяві щодо черговості торгів, за результатами яких стягувач виявив намір залишити за собою майно, а також розміру заліку забезпечених вимог за рахунок ціни продажу, на переконання суду, не має вирішального значення з огляду на те, що зазначені відомості випливають з положень Закону України "Про іпотеку", протоколів електронних торгів, а також зазначені в акті реалізації предмету іпотеки від 28.12.2021, який позивач просить визнати недійсним. З акту вбачається, що ціна нереалізованого за результатами третіх електронних торгів майна становить 238 210,00 грн, і саме ця сума заліковується іпотекодержателем на забезпечення вимог в рахунок ціни майна. Представник відповідача - іпотекодержателя, в ході судового розгляду не заперечував зазначених відомостей, не зазначав, що вони невірні, чи не відповідають дійсності, не оспорював зазначених відомостей, а отже ці відомості відповідають дійсній волі стягувача. Дані відомості та суми підтверджуються іншими документами виконавчого провадження, зокрема, протоколами проведення електронних торгів. Незазначення цих відомостей в заяві, жодним чином не порушило прав боржника, з огляду на те, що залік забезпечених вимог за рахунок реалізації іпотечного майна зазначений в акті реалізації предмету іпотеки, а тому не тягне за собою визнання даного акта недійсним. Будь-яких інших порушень порядку реалізації майна на електронних торгах позивачем не наведено. Таким чином, доводи позивача щодо недійсності акта про реалізацію предмета іпотеки від 28.12.2021 є необгрунтованими, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні даної вимоги. Що стосується вимоги про витребування майна, а саме, квартири за адресою: [ADDRESS] від АТ "ТАСКОМБАНК", з чужого незаконного володіння, суд прийшов до висновку, що вона не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц зазначила, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак, уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц). Під час розгляду справи судом встановлено, що спірна квартира перейшла у володіння банку в законний спосіб, що саме по собі вже є безпосередньою підставою для відмови в задоволенні віндикаційного позову. Окрім цього, судом встановлено, що 14.10.22, тобто після відкриття провадження у справі, спірна квартира була реалізована відповідачем громадянину [PERSON] , який не є відповідачем у справі. При цьому, згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України, позивач не подав клопотання про залучення співвідповідача, або заміну неналежного відповідача за даною вимогою. Згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, позовна вимога про витребування квартири у АТ "ТАСКОМБАНК" не може бути задоволена, в тому числі і тому, що банк не є власником даного майна на момент ухвалення судового рішення. На підставі вищенаведеного суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Приймаючи до уваги висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по оплаті судового збору слід покласти на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed