Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди. Зазначав, що [INFO] в ефірі телеканалу 1+1 відбулася трансляція 6 випуску 6 сезону програми «Секретні матеріали» під назвою: «Чому ламаються санітарні машини для бійців АТО». 07 лютого 2018 року відеоролик вказаного випуску програми «Секретні матеріали» був розміщений на офіційному веб-сайті телеканалу 1+1, за посиланням: ([INFO], «Телеканал 1+1» на веб-сайті YouTube за посиланням: [INFO] У випуску програми починаючи з 03 хвилини 20 секунд до 03 хвилини 33 секунд була повідомлена інформація наступного змісту: «Кажуть прямим лобістом корпорації «Богдан» в армії є Генерал Павловський. Той самий, якого восени минулого року спіймали на хабарі». Однак, автором жодним чином не роз`яснюється, яким чином була отримана дана інформація та які докази можуть свідчити про її правдивість, а тому вказана інформація є недостовірною та підлягає спростуванню, оскільки її розповсюдження (доведення до відома більше ніж одній особі) завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації, Вказав, що він є державним службовцем, працює на посаді Заступника Міністра оборони України, а тому поширення такої інформації негативно впливає на відношення громадськості як до нього, так і додержавної структури, в якій він працює. На підставі вищевикладеного, просив визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, принижує честь та гідність, а також ділову репутацію [PERSON] інформацію, повідомлену в 6 випуску 6 сезону програми «Секретні матеріали» під назвою « [INFO] », наступного змісту: «Кажуть прямим лобістом корпорації «Богдан» в армії є Генерал Павловський. Той самий, якого восени минулого року спіймали на хабарі»; зобов`язати ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» спростувати недостовірну інформацію щодо [PERSON] у той самий спосіб, у який вона була поширена, а саме: у випуску програми «Секретні матеріали» протягом 15 днів з дня набрання рішенням суду законної сили. Крім того, просив стягнути з відповідача на його 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. У відзиві на позовну заяву представник відповідача, заперечуючи проти позову, вказав на наступне. Використання такого мовного засобу як вставне слово «кажуть» робить спірне висловлювання оціночним судженням, а не повідомленням про конкретний факт Крім того, чинний Кримінальний кодекс України взагалі не містить такого злочину як «хабарництво» і не містить терміну «хабар», а тому твердження позивача щодо того, що відповідачем було звинувачено його у скоєнні конкретного злочину не мають жодних на те підстав. З урахуванням вжитих мовних засобів та провокативного стилю подання інформації, притаманного телепередачі «Секретні матеріали», спірний вислів є оціночним судженням, що притягує увагу громадськості до діяльності Міністерства оборони, з метою висвітлення діяльності його посадових осіб. У відповіді на відзив представник позивача підтримав позов з наведених у ньому підстав. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за відсутністю позивача і його представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за відсутністю представника відповідача. Суд, відповідно до ст. 223 ЦПК України, ухвалив розглядати справу за відсутності позивача і відповідача. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази в справі в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що [INFO] в ефірі телеканалу 1+1 відбулася трансляція 6 випуску 6 сезону програми «Секретні матеріали» під назвою: «Чому ламаються санітарні машини для бійців АТО». Обґрунтовуючи позов в частині визнання недостовірної інформації, поширеної в програмі, позивач посилався на те, що інформація є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, а тому принижує його честь та гідність, а також ділову репутацію, у зв`язку з чим підлягає спростуванню. Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (стаття 34 Конституції України). Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. За змістом цієї норми свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві. Частинами 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Статтею 277 ЦК України гарантовано захист особистих немайнових прав, порушених внаслідок поширення недостовірної інформації. Отже, в силу норм 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Інформація, яка ж може бути визнана недостовірною чи негативною, має носити у першу чергу стверджувальний характер. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз. 2, 5 п. 15 постанови від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - постанова) під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 1, 3-4 п. 19 постанови вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Відповідно до статті 29 Закону України «Про інформацію» інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадку, коли політичний, державний і громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку. Цивільно-правовий захист честі, гідності і ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст. 34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Крім того, відповідно до положення абз. 6 п. 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. До того ж, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 21 постанови при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Як установлено судом і зазначено у позовній заяві, [PERSON] є державним службовцем, працює на посаді Заступника Міністра оборони України, а тому, відповідно, межі допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави та його дії становить суспільний інтерес. З доданого до матеріалів справи відеоматеріалу, вбачається, що сюжет програми «Секретні матеріали» під назвою: « [INFO] » стосується критики публічних державних закупівель, які здійснює Міністерство оборони. Враховуючи те, що сюжет стосувався критичної оцінки дій Міністерства оборони, з приводу позивача як посадової особи Міністерства оборони України було зазначено припущення, яке полягає в тому, що: «Кажуть прямим лобістом корпорації «Богдан» в армії є Генерал Павловський. Той самий, якого восени минулого року спіймали на хабарі». Вказане висловлювання не є фактичним твердженням про неправомірну діяльність [PERSON] . Таким чином, поширена інформація не містить фактичних даних та є оціночними судженнями відповідача. Крім того, зі змісту інформації вбачається, що автор програми не робив тверджень і висновків, а навпаки висловлював свої припущення, критичну оцінку певних фактів щодо ситуації, яка склалася навколо позивача, а не твердження про будь-які фактичні дані, висловлював свою думку щодо позивача з питань, які представляють як політичний, так і громадський інтерес, і є не що іншим як суб`єктивна думка автора з приводу подій навколо позивача. Вказане висловлювання за своєю лінгвістичною структурою є припущенням, оскільки не може бути витлумачене як таке, що містить фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовностилістичних засобів, а саме вживання слова «кажуть». Отже, факти, які б доводили, що згадана інформація, поширена у сюжеті програми «Секретні матеріали» під назвою: « [INFO] » мотивована цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність чи ділову репутацію позивача, відсутні. Аналіз змісту вказаної програми вказує на те, що її автор висловлює оціночні судження, критичну оцінку певних фактів щодо ситуації, яка склалася навколо [PERSON] як посадової особи Міністерства оборони України. Таким чином, суд дійшов висновку, що висвітлена інформація є оціночними судженнями автора, його особистою думкою та критикою, яка ґрунтується на особистих припущеннях та не містить фактичних даних, а тому правових підстав для задоволення позову немає. Крім того, позивач посилався на те, що йому було завдано моральну шкоду, на відшкодування якої просив стягнути з відповідача 50 000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки позивачем не було доведено вини відповідача у заподіянні шкоди, то підстав для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди немає. Виходячи з вищевикладеного, правових підстав для задоволення позову немає.

Outcome: dismissed