Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

У квітні 2019 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] , Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним та скасування державного акту про право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації земельної ділянки. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що їй на праві спільної часткової власності, а саме 53/100, належить домоволодіння за адресою: [ADDRESS] загальною площею 109,9 кв. м., натомість 47/100 вказаного домоволодіння належить [PERSON] . Станом на час звернення з позовом в Державному земельному кадастрі зареєстрована земельна ділянка за № 322248200:01:008:0346 площею 0,1091 га за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), власник [PERSON] , місце проживання: [ADDRESS] . Позивачка вказує, що на час звернення з позовом у Державному реєстрі відсутні відомості про реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 322248200:01:008:0346. Гореницька сільська рада Києво-Святошинського району Київської області листом від 05 березня 2019 року № 02-14/227 у відповідь на адвокатський запит повідомила, що рішенням Гореницької сільської ради від 16 вересня 2008 року № 3/73 надано [PERSON] безкоштовно у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування 47/100 частин житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1118 га в [ADDRESS] . Головне управління Держгеокадастру у Київській області листом від 20 березня 2019 року № 29-10-0.222-3804/2-19 повідомило, що в архіві Відділу в Києво-Святошинському районі ГУ Держгеокадастру у Київській області обліковується другий примірник державного акту про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482001:01:008:0346 серії ЯМ № 328923 від 21 березня 2012 року за № 3224000100192 на ім`я [PERSON] на підставі рішення 18 сесії 25 скликання Гореницької сільської ради від 16 вересня 2008 року № 3/73. [PERSON] не може у повній мірі користуватися земельною ділянкою, необхідною для обслуговування будинку та надвірних будівель, розміщених за вищевказаною адресою та які перебувають на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] , оскільки [PERSON] встановлено огорожу по межах вищевказаної земельної ділянки, що перешкоджає доступу [PERSON] до гаража, який також належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності та знаходиться на незаконно приватизованій [PERSON] земельній ділянці, а також до лічильника електроенергії, що розташований на стіні будинку на території вказаної земельної ділянки. За таких обставин позивачка вважає. що рішення Гореницької сільської ради від 16 вересня 2008 року № 3/73 та державний акт серії ЯМ № 328923 від 21 березня 2012 року за № 32224000100192 про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 322248200:01:008:0346 площею 0,1091 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] виданий [PERSON] , такими, що прийняті з порушенням норм чинного цивільного та земельного законодавства на момент їх прийняття, порушують право [PERSON] щодо вільного користування земельною ділянкою, на якій розташований будинок та надвірні споруди, які належать [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності та підлягають скасуванню разом з державною реєстрацією земельної ділянки № 322248200:01:008:0346 в Державному земельному кадастрі. Отже, з урахуванням уточнень позивачка просить суд: - визнати незаконним та скасувати рішення Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області XVIII сесії XXV скликання від 16 вересня 2008 року № 3/73 «Про надання земельної ділянки у власність для обслуговування 47/100 частин житлового будинку, господарських будівель і споруд громадянці [PERSON] у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок; - визнати недійним та скасувати державний акт серії ЯМ № 328923 від 21 березня 2012 року за № 322240001001092 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482001:01:008:0346 площею 0,1091 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, виданого на ім`я [PERSON] ; - скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1091 га з кадастровим номером 3222482001:01:008:0346 у Державному земельному кадастрі; - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1091 га з кадастровим номером 3222482001:01:008:0346; - припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1091 га з кадастровим номером 3222482001:01:008:0346; - вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою від 11 квітня 2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання. Ухвалою від 11 квітня 2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області вжив заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482001:01:008:0346 площею 0,1091 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] . 24 квітня 2019 року судом отримано відзив Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на позовну заяву, в якому відповідач посилається на те, що при ухваленні рішення відповідач діяв з чітким дотриманням вимог закону, а також просить суд розглядати справу за відсутності представника Гореницької сільської ради. У поясненнях до позовної заяви, отриманих судом 08 травня 2019 року, Головне управління Держгеокадастру у Київській області роз`яснює та просить врахувати при ухваленні судового рішення порядок дій державного кадастрового реєстратора у разі скасування судом документів, на підставі яких було проведено державну реєстрацію права власності до 01 січня 2013 року на земельну ділянку. 14 травня 2019 року судом отримано відповідь [PERSON] на відзив Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на позовну заяву, в якій наполягає на тому, що оскаржуване рішення сільської ради було прийнято з порушенням чинного на той час законодавства, відповідно до якого реалізація безоплатної передачі у власність земельної ділянки могла відбуватися лише шляхом спільного звернення [PERSON] та [PERSON] до Гореницької сільської ради. А видача такого рішення сільською радою на підставі звернення [PERSON] особисто є порушенням прав позивачка як співвласника частки у домоволодінні, яке знаходиться на земельній ділянці. Крім того, оскаржуване судове рішення не містило всіх необхідних відомостей стосовно земельної ділянки, які вимагало чинне на час ухвалення рішення законодавство. [PERSON] до суду було надано відзив на позовну заяву, в якому остання просить суд застосувати до спірних правовідносин позовну давність, оскільки позивачка з 2008 року є власником 53/100 частини домоволодіння, а отже мала право на приватизацію земельної ділянки для обслуговування цього будинку, в зв`язку з чим у позивачки була можливість дізнатися про наявність оскаржуваного рішення під час вирішення питання про приватизацію земельної ділянки. Крім того, відповідачка вважає, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту порушення прав [PERSON] оскаржуваним рішенням Гореницької сільської ради та державним актом про право власності на землю на ім`я [PERSON] . Відповідачка вважає законним набуття нею права власності на земельну ділянку, а доводи позовної заяви необґрунтованими. Також відповідачка вважає, що [PERSON] не надано доказів на підтвердження того, що встановлення меж земельної ділянки порушує її право на приватизацію частини земельної ділянки відповідно до своєї частки 53/100 у спірному домоволодінні, а також не оспорюється належність 47/100 частин домоволодіння відповідачці. У відповіді на відзив [PERSON] [PERSON] посилається на безпідставність заяви про застосування позовної давності. Позивачка вважає, що звернулася у встановлений законом строк за поновленням свого порушеного права, оскільки дізналася про порушене її право на земельну ділянку лише після звернення з адвокатським запитом до сільської ради. Також позивачка не погодилася з твердженнями відповідачки стосовно відсутності доказів на підтвердження позовних вимог, пославшись на ті ж доводи щодо підтвердження незаконності оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування, що і в позовній заяві. У поясненнях від 30 серпня 2019 року на позовну заяву [PERSON] додатково наголошує на порушенні свого права власності внаслідок на її думку незаконної приватизації відповідачкою земельної ділянки, оскільки належні позивачці приміщення у спільному будинку знаходяться на земельній ділянці, належній відповідачці на праві власності, і до них відсутній безперешкодний прохід для обслуговування. Відповідно до розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 травня 2020 року № 522 в зв`язку з закінченням строку відрядження як тимчасового переведення до Києво-Святошинського районного суду Київської області судді Медведського М.Д. призначено повторний автоматизований розподіл справи за результатами якого справу призначено судді Пінкевич Н.С. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 08 вересня 2020 року призначив у справі судову експертизу, а провадження зупинив на час її проведення. 19 жовтня 2021 року судом отримано висновок експерта від 01 жовтня 2021 року № 32043/20-41. Розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 жовтня 2021 року № 709 в зв`язку з перебуванням судді Пінкевич Н.С. у соціальній відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку справу передано на повторний автоматизований розподіл та 19 жовтня 2021 року призначено судді Фінагеєвій І.О. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2021 року відновлено провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 листопада 2022 року підготовче судове засідання закрито, а справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 15 серпня 2022 року [PERSON] надала пояснення, в яких вкотре наголошувала на тому, що земельна ділянка була виділена у приватну власність [PERSON] всупереч вимогам законодавства. Крім того, висновком експерта було встановлено, що наявність огорожі [PERSON] порушує право [PERSON] на користування власністю, зокрема на обслуговування належної їй частини домоволодіння. 27 вересня 2022 року [PERSON] повторно заявила про застосування позовної давності, наголошуючи на тому, що позивачкою було пропущено без поважних причин встановлений статтею 261 ЦК України строк на звернення з позовом до суду. В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, про дату час та місце слухання справи сповіщені належним чином, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце слухання справи сповіщені належним чином, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність. Гореницька сільська рада Києво-Святошинського району Київської області в судове засідання не з`явилась, у відзиві на позовну заяву порушувала питання про розгляд справи за її відсутності. Головне управління Держгеокадастру у Київській області в судове засідання не з`явилося, у поясненнях на позову заяву просило суд розглядати справу у його відсутність. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 02 квітня 1999 року державним нотаріусом Київської обласної нотаріальної контори Коцюрбою Г.Г. видано громадянці [PERSON] свідоцтво про право власності, відповідно до якого [PERSON] , яка була дружиною [PERSON] , який помер [INFO] , належить частина домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 19 березня 1998 року виконавчим комітетом Гореницької сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області, згідно з рішенням цього ж виконавчого комітету від 18 жовтня 1996 року № 20/22, зареєстрованого в Києво-Святошинському БТІ 28 березня 1998 року за № 316. [INFO] [PERSON] померла відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 30 вересня 2005 року. 31 січня 2006 року рішенням Виконавчого комітету Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 2/33 встановлено належність житлового будинку [ADDRESS] за громадянкою [PERSON] та визнано за нею право власності на це домоволодіння. Києво-Святошинському БТІ доручено оформити свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] на ім`я [PERSON] та зареєструвати свідоцтво у встановленому чинним законодавством порядку. 06 березня 2007 року державним нотаріусом Київської обласної нотаріальної контори Коцюрбою Г. Г. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, за змістом якого [PERSON] є спадкоємицею [PERSON] , яка померла [INFO] . Свідоцтво видане на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 12267187 від 25 квітня 2007 року були відсутні заборони відчуження вищевказаного житлового будинку та надвірних споруд. За змістом договору дарування від 25 квітня 2007 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар 47/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В користування та володіння [PERSON] відійшли: кухня 2-1 площею 9,4 кв. м., жила 2-2 площею 10,8 кв. м., жила 2-3 площею 25,9 кв.м., веранда І площею 5,3 кв. м., ганок, гараж «Е», сарай-прибудова «К», частина огорожі № 1-3, жила площа 36,7 кв. м. 24 липня 2007 року було прийнято рішення про реєстрацію права приватної спільної часткової власності [PERSON] на 47/100 частини домоволодіння. Відповідно до договору дарування від 08 квітня 2008 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар 53/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 09 липня 2008 року було прийнято рішення про реєстрацію права приватної спільної часткової власності [PERSON] на 53/100 частини домоволодіння. 16 лютого 2008 року було складено технічний паспорт на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] . Отже, [PERSON] , стала домовласником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією домової книги, та вказана квартира становить 53/100 частини домоволодіння [ADDRESS] . Відповідно до домової книги та технічного паспорта від 16 лютого 2008 року [PERSON] належать такі приміщення: передпокій площею 9,1 кв. м., житлова 14,2 кв. м., житлова 15,3 кв. м., передпокій 10,5 кв. м., котельня 9,4 кв. м. 24 липня 2008 року [PERSON] подала до Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області заяву про надання їй земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Рішенням Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 16 вересня 2008 року № 3/73 вилучено у [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,1118 га для будівництва та обслуговування 47/100 частин житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] . Переведено земельну ділянку для обслуговування 47/100 частин житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1118 га в [ADDRESS] в землі запасу Гореницької сільської ради. Надано [PERSON] безкоштовно у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування 47/100 частин житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1118 га в [ADDRESS] . Рішенням Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29 липня 2010 року № 3/102 припинено право користування земельною ділянкою в [ADDRESS] площею 0,165 га [PERSON] на підставі договору дарування 53/100 частин житлового будинку. Надано [PERSON] дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для обслуговування 53/100 частин житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,165 га в [ADDRESS] . Рішенням Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 25 грудня 2015 року № 7/28 внесено зміни до рішення Гореницької сільської ради від 29 липня 2010 року № 3/102 шляхом уточнень щодо площі земельної ділянки, на яку [PERSON] надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,110 га, а також щодо порядку вчинення дій для розробки проекту землеустрою. Цим же рішенням рішення Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29 липня 2010 року № 3/102 визнано нечинним. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру від 11 лютого 2019 року право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482001:01:008:0346 зареєстровано за [PERSON] 21 березня 2012 року. Відповідно до схеми розподілу земельної ділянки на [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] погоджено межі земельних ділянок і цей факт засвідчений сільським головою [PERSON] , що підтверджується підписами вказаних трьох осіб на схемі. Площа земельної ділянки, яка належить [PERSON] , за цією схемою складає 0,1091 га. 21 грудня 2012 року [PERSON] видано Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 328923 про те, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1091 га за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею за № 32224000100192 У висновку експерта від 01 жовтня 2021 року № 32043/20-41 зазначено, що приміщення житлового будинку [ADDRESS] , зокрема належні [PERSON] житлове приміщення площею 15,3 кв. м., житлове приміщення площею 14,2 кв. м. та передпокій площею 9,1 кв. м. накладаються на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482001:01:008:0346, яка належить [PERSON] на праві приватної власності. На межі земельної ділянки з кадастровим номером 3222482001:01:008:0346, яка належить [PERSON] на праві приватної власності, знаходиться огорожа у вигляді паркану. Висновком експерта зафіксовано, що [PERSON] доступ (прохід) до зовнішніх стін будинку, в тому числі до електролічильника на [ADDRESS] , відсутній через встановлений паркан. На земельній ділянці з кадастровим номером 3222482001:01:008:0346, яка належить [PERSON] на праві приватної власності. частково розташований гараж, фактична площа якого становить 20 кв. м., літера «Е», до якого [PERSON] також відсутній доступ через встановлений паркан. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого\~немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й\~охоронювані законом інтереси. Відповідно до\~статті 116 ЗК України (тут і далі норми ЗК України а редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами регулюється положеннями\~статті 118 ЗК України. Відповідно до\~статті 120 ЗК України\~(в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, необхідно враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруди та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, можна зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, яка була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, необхідно виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього\~право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року\~у справі № 689/26/17, провадження № 14-47цс20. З огляду на викладене, у зв`язку з набуттям спільної часткової власності на житловий будинок за договорами дарування у [PERSON] та [PERSON] виникло також право спільного користування відповідною частиною земельної ділянки, на якій розміщений цей будинок. Згідно зі статтею 41 Конституції України\~та статтею\~1\~Першого\~протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в\~порядку, визначеному законом.\~Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до\~статті 152 ЗК України\~захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно з частиною першою\~статті 155 ЗК України\~у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11. Відповідно до частини 1 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з частиною 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статті 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. Згідно із статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 викладено правовий висновок, що «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном». Відповідно до змісту положень статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України). У частині першій статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку. Отже, за умови, що [PERSON] та [PERSON] набули право власності на частку в домоволодінні, то на таких же умовах до них перейшло й право користування земельною ділянкою, виділеною для обслуговування цього будинку. У разі здійснення співвласником земельної ділянки будь-яких розпорядчих дій стосовно цього нерухомого майна, наприклад у разі приватизації частини земельної ділянки, необхідна згода на вчинення таких дій іншого співвласника земельної ділянки. Підставою заявлених позовних вимог щодо скасування рішення органу місцевого самоврядування про надання у безоплатну приватну власність частини земельної ділянки, відведеної для обслуговування спільного домоволодіння, стало те, що такі дії відповідачами були вчинені без отримання згоди позивача. Процедура прийняття органом місцевого самоврядування рішення про надання земельної ділянки безкоштовно у приватну власність передбачала прийняття такого рішення за результатами дослідження технічної документації з землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, поданої заявником. Відповідно до вимог статті 56 Закону України «Про землеустрій» Технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, включає, зокрема, матеріали польових геодезичних робіт і план земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки; кадастровий план земельної ділянки. З матеріалів справи вбачається, що для проведення процедури приватизації земельної ділянки [PERSON] було подано, зокрема, схему розподілу земельної ділянки на [ADDRESS] , на якій в розділі «Погоджено» містяться підписи [PERSON] , позивачки [PERSON] та сільського голови [PERSON] . Така обставина свідчить про те, що [PERSON] , як власник 53/100 домоволодіння, а відповідно і співвласник земельної ділянки, виділеної для обслуговування цього будинку, надавала згоду на розподіл земельної ділянки, незважаючи на те, що належні в цьому будинку кімнати частково накладаються на приватизовану земельну ділянку. Позивачка справжність цього підпису не оспорювала, клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи не заявляла. Такі обставини свідчать про те, що орган місцевого самоврядування, ухвалюючи рішення про надання земельної ділянки безоплатно у приватну власність, врахував згоду співвласника [PERSON] з приводу розподілу цієї земельної ділянки, а отже не порушив її право на спільну часткову власність на земельну ділянку. Таким чином, доводи позовної заяви стосовно незаконності рішення Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області XVIII сесії XXV скликання від 16 серпня 2008 року № 3/73 «Про надання земельної ділянки у власність для обслуговування 47/100 частин житлового будинку, господарських будівель і споруд громадянці [PERSON] у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок спростовуються матеріалами справи. Враховуючи вищенаведене, у задоволенні цієї вимоги та похідних від неї вимог про визнання недійним та скасування державного акту серії ЯМ № 328923 від 21 березня 2012 року за № 322240001001092 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482001:01:008:0346 площею 0,1091 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, виданого на ім`я [PERSON] ; про скасування державної реєстрації земельної ділянки за цим актом, про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку та про припинення права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку слід відмовити. Водночас суд наголошує на тому, що позбавлення позивачки доступу до зовнішніх стін домоволодіння для їх обслуговування внаслідок встановлення на приватизованій земельній ділянці паркану не може слугувати підставою для втручання у право відповідачки на здійснення приватизації належної їй земельної ділянки. Крім того, посилання позивача на перешкоди у доступі до гаражу, який також належить [PERSON] на праві спільної часткової власності з [PERSON] та знаходиться на приватизованій [PERSON] земельній ділянці не знайшло свого підтвердження доказами, наявними в матеріалах справи з огляду на таке. Так, згідно договору дарування від 25 квітня 2007 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар 47/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За змістом вказаного договору в користування та володіння [PERSON] відійшли: кухня 2-1 площею 9,4 кв. м., жила 2-2 площею 10,8 кв. м., жила 2-3 площею 25,9 кв.м., веранда І площею 5,3 кв. м., ганок, гараж «Е», сарай-прибудова «К», частина огорожі № 1-3, жила площа 36,7 кв. м. А відтак, як вбачається зі змісту вказаного договору дарування спірний гараж перейшов у володіння саме відповідача - [PERSON] . Водночас відповідно додатку № 1 до висновку експерта від 01 жовтня 2021 року № 32043/20-41 гараж «Е», який згідно договору дарування від 25 квітня 2007 року подарований [PERSON] розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3222482001:01:008:0346, яка належить [PERSON] на праві приватної власності. Щодо доводів позивача про перешкоди у доступі їй до лічильника електроенергії, який розташований на стіні будинку на території земельної ділянки з кадастровим номером 3222482001:01:008:0346, яка належить [PERSON] на праві приватної власності, суд вважає,що такі доводи не можуть бути підставою до задоволення позову з огляду на таке. Лічильник електричної\~енергії \~це електровимірювальний\~прилад,\~призначений для\~обліку витрат\~електричної енергії,\~який встановлюється\~за допомогою\~кваліфікованого фахівця\~відповідно до\~ЗУ «Про\~електроенергетику».\~Разом з\~тим,\~лічильник не\~є приладом,\~який нерозривно\~пов`язаний\~з місцем\~його встановлення.\~Так,\~за заявою\~споживача/споживачів\~лічильник може\~бути переміщеним\~в інше\~місце,\~крім того\~за заявою\~споживачів кожен\~із них\~має право\~отримати окремі\~особові рахунки\~на оплату\~вказаних послуг.\~Звертаючись до\~суду із\~даним позовом\~позивачем не\~надано доказів\~того,\~що лічильник\~електроенергії не може бути перенесений на частину будинку, яка належить позивачу, або на іншу територію, вільний доступ до якої матимуть і позивач і відповідач. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до вимог частини дев`ятої статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. За таких обставин підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, вжиті за ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 11 квітня 2019 року шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482001:01:008:0346, розташовану за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: dismissed