Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

15 червня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати спадщину після смерті [PERSON] , що складається з квартири [ADDRESS] , відумерлою. Визнати за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради право власності на квартиру [ADDRESS] . Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 10.09.2018 року серія та номер: р. № 1379, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною на ім`я [PERSON] , як спадкоємця після смерті [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] . Витребувати з незаконного володіння [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] , ( [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] ) на користь Одеської міської ради (м. Одеса, пл. Думська, 1, код ЄДРПОУ: 26597691) судовий збір у розмірі 7095,00 грн. (сім тисяч дев`яносто п`ять) гривень. Встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання ним законної сили це рішення є підставою для Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради для скасування рішення (з відкриттям розділу), індексний номер рішення: 42927856 від 10.09.2018 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною, а також є підставою для реєстрації за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради права власності на квартиру [ADDRESS] . Свої вимоги\~мотивував тим,\~що 11.05.2017\~року Приморським\~районним судом\~м.\~Одеси,\~залишеним без\~змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18.10.2017 року було встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] в період з 2007 року до 31 жовтня 2014 року, встановлено факт знаходження [PERSON] на утриманні [PERSON] в період з 2007 року до 31 жовтня 2014 року. Зазначає, що 10.09.2018 року на підставі вищевказаного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.05.2017 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 18.10.2017 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] , як спадкоємця після смерті [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] . 06.11.2019 року постановою Верховного Суду касаційна скарга Одеської міської ради задоволена частково, ухвала апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2017 року скасована, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Позивач вважає, що оскільки ухвала апеляційного суду Одеської області від 18.10.2017 року, на підставі якої було оформлено свідоцтво про право на спадщину за законом, скасовано, [PERSON] не мала права на спадкування, а вищезазначене свідоцтво про право на спадщину є недійсним відповідно до положень статті 1301 ЦК України. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даною позовною заявою. Ухвалою суду від 16 червня 2020 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. 14 липня 2020 року представник позивача Одеської міської ради - Завальнюк Віталіна Андріївна звернулась до суду з заявою, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , мотивуючи тим, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення прав територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, а також ускладнити та зробити неможливим виконання рішення суду, а саме реєстрацію права власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради на квартиру [ADDRESS] , у разі задоволення позовної заяви судом. Ухвалою суду від 14 липня 2020 року у задоволенні клопотання представника позивача було відмовлено. Не погоджуючись із вказаною ухвалою, представник позивача Одеської міської ради оскаржив її в Одеському апеляційному суді. Постановою Одеського апеляційного суду від 23.02.2021 року апеляційну скаргу представника позивача було задоволено частково. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 14 липня 2020 року про відмову у забезпеченні позову скасовано. Заяву представника Одеської міської ради Бондаренка Ігоря Олеговича про забезпечення позову задоволено. Вжито заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , яка на праві власності належить [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . В ході підготовчого засідання, яке відбулось 31.07.2020 року, представник позивача Одеської міської ради - Завальнюк Віталіна Андріївна та представник відповідача [PERSON] [PERSON] звернулись до суду з клопотаннями, в яких просили: зупинити провадження у даній справі до вирішення справи № 522/892/16-ц за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю та факту знаходження на утриманні. Ухвалою суду від 31.07.2020 року клопотання сторін про зупинення провадження у справі було задоволено. Зупинено провадження по цивільній справі № 947/16091/20 за позовом Одеської міської ради до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння до набранням законної сили рішенням у справі № 522/892/16-ц за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю та факту знаходження на утриманні. 16 лютого 2023 року представник позивача Одеської міської ради Романець Юілія-Вікторія Олександрівна до канцелярії суду надала заяву про поновлення провадження у справі, в якої зазначила, що обставини, які стали підставою для зупинення провадження у справі, на теперішній час усунуто. Ухвалою суду\~від 17\~лютого 2023\~року було\~поновлено провадження\~у справі\~та призначено\~судове засідання.\~ Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Представник позивача Одеської міської ради Романець Юлія-Вікторія Олександрівна у судовому засіданні позовну заяву підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ній. Відповідачі [PERSON] та третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна в судове засідання не з`явились, про час та місце його проведення сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги Одеської міської ради підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 11010 та видано свідоцтво про смерть серія [NUMBER] . 11.05.2017\~року Приморським\~районним судом\~м.\~Одеси,\~залишеним без\~змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18.10.2017 року було встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] в період з 2007 року до 31 жовтня 2014 року, встановлено факт знаходження [PERSON] на утриманні [PERSON] в період з 2007 року до 31 жовтня 2014 року. 10.09.2018 року на підставі вищевказаного рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11.05.2017 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 18.10.2017 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] , як спадкоємця після смерті [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] . Постановою Верховного Суду 06.11.2019 року касаційна скарга Одеської міської ради задоволена частково, ухвала апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2017 року скасована, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постанова Верховного Суду мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не перевірено доводи [PERSON] щодо спільного проживання з [PERSON] однією сім`єю. Крім пояснень свідків на обґрунтування позову позивач не надала ніяких довідок відповідних органів чи установ, які б свідчили про те, що позивач з 2007 року до дня смерті [PERSON] проживала за місцем проживання спадкодавця, враховуючи встановлені судом обставини реєстрації позивача 2007 року за іншою адресою - у квартирі [ADDRESS] . Матеріали справи не містять письмових доказів про сплату комунальних платежів, ведення спільного господарства, наявності спільних витрат, взаємних прав та обов`язків, купівлі майна для спільного користування тощо. Також судом апеляційної інстанції не перевірено доводи позивача щодо знаходження [PERSON] на її утриманні. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що [PERSON] потребувала матеріальної допомоги, лікування та придбання ліків. В подальшому постановою Одеського апеляційного суду від 23 грудня 2022 року апеляційну скаргу Одеської міської ради було задоволено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2017 року скасовано та прийнято постанову, якою позовні вимоги [PERSON] до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю та факту знаходження на утриманні залишено без задоволення. Отже, як зазначалося вище, свідоцтво про право на спадщину за законом від 10.09.2018 року, серія та номер: р. № 1379, на ім`я [PERSON] , як спадкоємця після смерті [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] , було видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною на підставі скасованої в касаційному порядку ухвали апеляційного суду Одеської області від 18.10.2017 року по справі № 522/892/16-ц. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Таким чином, оскільки ухвала апеляційного суду Одеської області від 18.10.2017 року та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року, на підставі яких було оформлено свідоцтво про право на спадщину за законом скасовані, [PERSON] не мала права на спадкування, а вищезазначене свідоцтво про право на спадщину є недійсним відповідно до положень статті 1301 ЦК України. Щодо визнання спадщини відумерлою та визнання права власності на спірну квартиру. [INFO] померла [PERSON] , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 11010 та видано свідоцтво про смерть серія [NUMBER] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.05.2017 року у справі № 522/892/16 встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складається з квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на праві власності. До нотаріусу з заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] , крім [PERSON] ніхто не звертався. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Положення ст. 1277 Цивільного кодексу України визначають, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Відповідно до ст. 338 Цивільного процесуального кодексу України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону. Отже, на момент відкриття спадщини після померлої [PERSON] квартира [ADDRESS] належали спадкодавцю на праві власності, тобто входили до складу спадщини, а тому, враховуючи відсутність у спадкодавця спадкоємців за заповітом і за законом вказана квартира є відумерлою спадщиною та власністю територіальної громади міста Одеси за заявою Одеської міської ради. Частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно ч. 1 ст. 392 ЦПК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна із чужого незаконного володіння переходить до спадкоємців власника, а у випадку їх відсутності територіальній громаді за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Статтею 330 ЦК України передбачено, що, якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Однією з підстав, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України). З урахуванням вищевикладеного суд дійшов до висновку, що вимоги позивача про визнання за ними права власності на спірну квартиру заявлені відповідно до чинного законодавства, а від так підлягають задоволенню. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна із чужого незаконного володіння переходить до спадкоємців власника, а у випадку їх відсутності територіальній громаді за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Статтею 330 ЦК України передбачено, що, якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Однією з підстав, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України). Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 26 постанови від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Оскільки відповідно До статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. У практиці ЄСПЛ, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес: чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути, доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. З огляду на характер спірних правовідносин, обставини справи, правові норми, втручання держави в право відповідачів на мирне володіння майном не суперечить критеріям правомірного втручання в це право, сформульованим в усталеній практиці ЄСПЛ. Так, витребування майна з володіння відповідача відповідає критерію законності: витребування здійснюється на підставі норм статей 387, 388, 396 ЦК України, у зв`язку з визнанням спірної квартири відумерлою спадщиною (ст. 1277 ЦК України) та визнанням права власністю територіальної громади міста Одеси на спірну квартиру (ст. 392 ЦК України). Норми ЦК України відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст цього Кодексу є загальнодоступним. Крім того, з огляду на положення статтей 1,2, 6, 10, 16 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак, первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр. При цьому нерухоме майно, що є у комунальній власності територіальних громад, - це одна зі складових матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування. Оскільки територіальна громада міста Одеси з часу відкриття спадщини набула речові права на відумерлу квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав, а спірне майно вибуло з володіння територіальної громади міста Одеси поза її волею на підставі скасованої в касаційному порядку апеляційного суду Одеської області від 18.10.2017 року, тобто документу, який не відповідає вимогам закону щодо виникнення та реєстрації права власності нерухомого майна, тому територіальна громада міста Одеси зобов`язана витребувати квартиру [ADDRESS] з незаконного володіння відповідача відповідно до положень п. З ч. 1 ст. 388 ЦК України. Щодо невідповідності заявлених прав власності поданим документам та скасування попередньої реєстрації. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам (ч. 4 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Відповідно до ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Не розглядаються документи, оформлені з порушенням вимог законодавства. Частиною 1 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації речових прав та їх обтяжень визначений ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Так, відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за наявності підстав для відмови в державній реєстрації, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Оскільки скасована в касаційному порядку ухвала апеляційного суду Одеської області від 18.10.2017 року не є документом, встановленим законом, на підставі якого може буди прийнято рішення (з відкриттям розділу) про державну реєстрацію права власності на відумерлу частину квартири, вказаний документ не відповідає заявленим правам та закону, а тому не може бути законною підставою для внесення даних до реєстру прав власності. Пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» містить роз`яснення стосовно того, що рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Відповідно, у разі задоволення позову про витребування з незаконного володіння відповідачів на користь територіальної громади міста Одеси квартири має бути скасовані попередні реєстрації та здійснена державна реєстрація права власності на спірну квартиру за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради. При цьому позивачем фактично оскаржується правомірність набуття третіми особами права власності на нерухоме майно, яке належить йому на праві власності, а не фактичні адміністративно - управлінські функції державного реєстратора, який приймає рішення і проводить державну реєстрацю, а отже такий спір не має ознак адміністративного та підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно\~ ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності\~до ч.ч.\~1-3\~ст.\~13\~ЦПК України\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Суд має\~право збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи лише\~у випадках,\~коли це\~необхідно для\~захисту малолітніх\~чи неповнолітніх\~осіб або\~осіб,\~які визнані\~судом недієздатними\~чи дієздатність\~яких обмежена,\~а також\~в інших\~випадках,\~передбачених цим\~Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до\~ч. 1 ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі\~ч. 1 ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ \~ст.\~263\~ ЦПК\~ України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. В порядку ч. 1ст.\~141\~Цивільного процесуального\~кодексу України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі 7095,00 грн. Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки спадщина у вигляді з квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] не прийнята, суд вважає, що є підстави для задоволення позовних вимог про визнання спадщини відумерлою, визнання за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради права власності на квартиру, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, витребування з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартири.

Outcome: approved