Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Державної казначейської служби України (далі - відповідач, ДКС України), в якому просить стягнути з Державного бюджету України на користь позивача грошові кошти у розмірі 248 544,40 грн., а саме 3% річних у розмірі 55 109,59 грн. та інфляційні втрати у розмірі 193 434,81 грн. за період часу з 02.10.2020 року по 23.12.2021 року, та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2 485,44 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що постановою Київського апеляційного суду від 09.09.2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 11.03.2021 року у справі № 755/5870/19, позов [PERSON] до ДКС України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду задоволено частково; стягнуто з ДКС України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду у розмірі 1 500 000,00 грн. 02.10.2020 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 755/5870/19 про стягнення з ДКС України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду у розмірі 1 500 000,00 грн. Вказує, що 02.10.2020 року позивач подала до ДКС України виконавчий лист № 755/5870/19, виданий Дніпровським районним судом м. Києва. Проте, рішення суду не було виконано в строк, передбачений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 та грошові були перераховані позивачу лише 24.12.2021 року. Зазначає, що 06.02.2023 року [PERSON] направила до ДКС України лист-вимогу про сплату 3% річних та інфляційних втрат, яка залишена відповідачем без виконання. Вважає, що оскільки боржник прострочив виконання зобов`язання, на підставі ст. 625 ЦК України, з Державного бюджету України підлягають стягненню 3% річних у розмірі 55 109,59 грн. та інфляційні втрати у розмірі 193 434,81 грн. за період часу з 02.10.2020 року по 23.12.2021 року за несвоєчасне виконання судового рішення. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.02.2023 року справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.02.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Державної казначейської служби України про стягнення інфляційних витрат і суми трьох процентів річних, та судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 22.05.2023 року. 22.02.2023 року з використанням підсистеми «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання про направлення копії позовної заяви з додатками. 17.03.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача Олексія Олешко надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечував, оскільки судове рішення у справі № 755/5870/19 було виконано у порядку черговості та у межах суми, передбаченої законом про Державний бюджет України на відповідний рік, за рахунок коштів Державного бюджету, зокрема, за рахунок коштів бюджетної програми КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб». Вказує, що Казначейство вжило всіх передбачених законодавством заходів, спрямованих на виконання постанови апеляційного суду на користь позивача, у порядку та спосіб, визначені законодавством, не допускаючи порушення прав та законних інтересів [PERSON] . Зазначає, що Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845, не встановлено строку перерахування боржнику коштів з Державного бюджету, тому у цьому випадку не можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3% річних за невиконання державою грошового зобов`язання, визначеного у рішенні суду. Посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 07.07.2021 року у справі № 686/22674/20-ц, від 18.07.2018 року у справі № 2а-11853/10/1570, від 25.06.2018 року у справі № 910/13889/17, від 12.07.2018 року у справі № 910/1334/17, де сформована правова позиція щодо неможливості застосування положень ст. 625 ЦК України до правовідносин, врегульованих спеціальним законодавством (зокрема, до випадків відшкодування шкоди). Також у відзиві відповідач просив розглядати справу за відсутності представника. 22.05.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Курінного С.Ю. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, в якій останній зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить задовольнити. 22.05.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - Олешка О.М. надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника ДКС України. В судове засідання 22.05.2023 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, в тому числі, з використанням засобів мобільного зв`язку, електронною поштою та шляхом публікації оголошення на веб-порталі судової влади України. Представник позивача у заяві від 22.05.2023 року просив розглядати справу за відсутності позивача та її представника; відповідач у відзиві на позовну заяву та заяві від 22.05.2023 року просив розглядати справу за відсутності представника. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Оскільки учасники справи були належним чином повідомлені про розгляд справи, просили розглядати справу за їхньої відсутності, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності учасників справи. Дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Суд встановив, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26.11.2019 року у справі № 755/5870/19 позов [PERSON] до ДКС України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду задоволено частково; стягнуто з ДКС України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду у розмірі 463 203,00 грн.; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 09.09.2020 року у справі № 755/5870/19 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково; рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26.11.2019 року в частині відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення; стягнуто з ДКС України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду у розмірі 1 500 000,00 грн.; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Постановою Верховного Суду від 11.03.2021 року у справі № 755/5870/19 касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 09.09.2020 року - без змін. Постанова Київського апеляційного суду від 09.09.2020 року набрала законної сили 09.09.2020 року. На виконання зазначеного судового рішення Дніпровським районним судом м. Києва 02.10.2020 року видано виконавчий лист № 755/5870/19 (а. с. 7). 02.10.2020 року у передбаченому законом порядку [PERSON] звернувся до відповідача із заявою про виконання судового рішення (а. с. 8). Листом від 05.11.2020 року за вих. № 5-08-08/19710 ДКС України направила заяву [PERSON] з оригіналом виконавчого листа № 755/5870/19 від 02.10.2020 року до Головного управління ДКС України в Київській області для здійснення заходів, передбачених Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 (а. с. 9). Головне управління ДКС України в Київській області листом від 01.12.2020 року за вих. № 4-08-08/8258 заяву [PERSON] з оригіналом виконавчого листа № 755/5870/19 від 02.10.2020 року направлено до ДКС України для подальшого виконання (а. с. 10). На виконання вказаного виконавчого листа ДКС України здійснила безготівковий перерахунок грошових коштів на банківський рахунок позивача 24.12.2021 року, що підтверджується випискою АТ «А-Банк» з карткового рахунку [PERSON] (а. с. 11). 06.02.2023 року [PERSON] направила ДКС України лист-вимогу про сплату трьох процентів річних та інфляційних втрат у розмірі 248 544,40 грн. за період часу з 02.10.2020 року по 23.12.2021 року за несвоєчасне виконання судового рішення, яка залишена відповідачем без виконання (а. с. 13 - 14). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як визначено у ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України). Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Як визначено у ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (постанови Великої палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)). Так, [PERSON] пред`явила виконавчий лист № 755/5870/19 від 02.10.2020 року про стягнення з ДКС України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду у розмірі 1 500 000,00 грн. для його виконання до ДКС України 02.10.2020 року. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. Як визначено у ч. 1 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейських обслуговування бюджетних коштів. Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 затверджено «Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» (далі - Порядок), яким встановлюється механізм, особливості виконання рішень про стягнення коштів з вказаних органів. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що ст. 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18), від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19.06.2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18)). Крім того, у постанові Верховного Суду від 08.04.2020 року у справі № 339/400/16-ц (провадження № 61-14114св19) зазначено, що положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. У рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню. Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). Апеляційний суд, вирішуючи питання про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував висновки і мотиви скасування рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 20.12.2017 року, викладені у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року. Установивши несвоєчасне виконання Державною казначейською службою України рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 03.06.2014 року, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про наявність підстав, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у сумі 37 081,36 грн. та 3% процентів річних у сумі 4 670 грн. У постанові Верховного Суду від 18.11.2020 року у справі № 554/5980/18 (провадження № 61-7636св19) зроблено висновок про те, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, постановою Київського апеляційного суду від 09.09.2020 року, яка набрала законної сили 09.09.2020 року, стягнуто з ДКС України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду у розмірі 1 500 000,00 грн., проте вказане судове рішення виконано 24.12.2021 року. Тобто, рішення суду виконано більше ніж через визначені чинним законодавством три місяці. За таких обставин, відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання, відтак, стягнення індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми є обґрунтованими. Щодо доводів ДКС України про неможливість нарахування та стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних у правовідносинах, урегульованих спеціальним законодавством про виконавче провадження, суд зазначає наступне. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20.01.2016 року у справі № 6-2759цс15 (про те, що правовідносини стосовно виконання судових рішень урегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можна застосовувати приписи про цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України)), а також від 02.03.2016 року у справі № 6-2491цс15 (про те, що ст. 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч. 5 ст. 11 цього Кодексу не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України за наявності деліктних, а не зобов`язальних правовідносин), та вказала, що у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення; приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України. Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не обмежує поширення дії ст. 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Доводи ДКС України про те, що порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845, не передбачає строку для виконання рішень суду про стягнення відшкодування шкоди з Державного бюджету та нарахування 3% річних, інфляційних втрат за несвоєчасне виконання, суд вважає також необґрунтованими та такими, що не звільняють відповідача від відповідальності за порушення виконання зобов`язань на підставі ст. 625 ЦК України. Так, [PERSON] просила стягнути інфляційні втрати та три проценти річних за період з 02.10.2020 року (дата пред`явлення до виконання виконавчого листа) по 23.12.2021 року (день, що передує виконанню рішення суду про стягнення коштів) у загальному розмірі 248 544,40 грн., на підтвердження чого надала відповідний розрахунок заборгованості (а. с. 12). Разом з тим, суд вважає, що 3% річних та інфляційні втрати за прострочення виконання рішення суду слід стягувати не з дати пред`явлення до виконання виконавчого листа, а з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення. Отже, три місяці для виконання виконавчого листа № 755/5870/19 від 02.10.2020 року, пред`явленого до виконання ДКС України в цей самий день, 02.10.2020 року, сплинули 02.01.2021 року. Тому днем початку прострочення держави-боржника та нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України є 03.01.2021 року, а кінцевою датою нарахування - 23.12.2021 року (день, що передує повному виконанню рішення суду). За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню за весь час прострочення, а саме, з 03.01.2021 року по 23.12.2021 року, три проценти річних у розмірі 43 767,12 грн. (проценти = 1 500 000,00 грн. (сума боргу) ? 3% (процентна ставка) / 100% ? 355 (кількість днів у періоді) / 365 (днів у році)) та інфляційні втрати у розмірі 150 230,00 грн. (інфляційні нарахування = 1 500 000,00 грн. (сума боргу) ? 110,015% (сукупний індекс інфляції = 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% ? 100,80% ? 100,60% - 1 500 000,00 грн. (сума боргу). Аналізуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] до ДКС України про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача за весь час прострочення з 03.01.2021 року по 23.12.2021 року трьох процентів річних у розмірі 43 767,12 грн. та інфляційних втрат у розмірі 150 230,00 грн. є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. В іншій частині позову слід відмовити. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за подачу позову до Печерського районного суду м. Києва сплачено судовий збір у розмірі 2 485,00 грн., що підтверджується квитанцією № 32528798800006268307 від 04.02.2023 року. З урахуванням того, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, то відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача підлягає судовий збір у розмірі 1 939,54 грн. Доказів на підтвердження понесення інших витрат позивачем не надано. Відповідачем належних та допустимих доказів на підтвердження понесення судових витрат не надано. Враховуючи викладене,

Outcome: partial