Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-01 00:00:00

У грудні 2022 року Заступник керівника Хмельницької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Міністерства оборони України звернувся в суд з позовом до [PERSON] про витребування земельної ділянки. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, вказує, що рішенням Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області №19 п.132/34/VII від 24 травня 2019 року [PERSON] , надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення із земель житлової та громадської забудови, запасу, земельної ділянки орієнтовною площею 1000 кв.м., із визначенням поштової адреси: [ADDRESS] з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Рішенням Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області №9 п.89/41/VII від 03 липня 2020 року затверджено проект землеустрою щодо відведення [PERSON] вказаної земельної ділянки площею 1000 кв.м., кадастровий номер 6810800000:01:007:0087, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , і цим же рішенням вказану земельну ділянку надано йому безкоштовно у власність. Указує, що спірна земельна ділянка площею 1000 кв.м., яка була передана у власність [PERSON] входить до складу земельної ділянки військового містечка № [NUMBER] площею 61,1667 га, яка на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії Б №041671 від 1980 року перебуває у постійному користуванні Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький, яке є правонаступником Хмельницької КЕЧ району, та належить до державної власності - земель оборони. На момент передачі спірної земельної ділянки у власність [PERSON] право постійного користування цією земельною ділянкою у встановленому законом порядку не припинялось, згоди Міністра оборони України та рішення Кабінету Міністрів України про передачу земель оборони до комунальної власності не приймалось, а тому вважає, що спірна земельна ділянки безпідставно вибула із земель державної власності поза волею належного розпорядника та не могла передаватись у власність [PERSON] . З огляду на викладене, прокурор просить захистити порушене право і на підставі ст.388 ЦК України витребувати у [PERSON] спірну земельну ділянку на користь держави в особі Міністерства оборони України. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] вказував, що прокурором пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення своїх прав, зокрема про вибуття з постійного користування спірної земельної ділянки Міністерство оборони, як її розпорядник, дізналось з моменту опублікування рішень Старокостянтинівської міської ради від 05 січня 2018 року №5/26/УІІ «Про проведення інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності м.Старокостянтинів», «Про затвердження матеріалів інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності м.Старокостянтинова» на офіційній веб-сторінці Старокостянтинівської міської ради за посиланням http//starkon.gov/ua/index.php/2011-11-16-07-15/2011-11-16-14-32-54/. Однак, позовна заява подана прокурором лише 29 грудня 2022 року. Посилався на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №910/4266/16 з аналогічним предметом спору та учасниками справи, у якому зазначено, що початок перебігу позовної давності слід рахувати, коли про порушене право дізналась або могла дізнатись саме держава в особі уповноваженого органу, а не конкретний позивач або прокурор. Так, якщо оприлюднений текст спірного рішення (щодо передачі ділянки у власність) очевидно дозволяє ідентифікувати як спіну земельну ділянку, так і землекористувача, у якого вона вилучена, то з моменту оприлюднення у засобах масової інформації спірного рішення відповідача стає загально відомим, а отже з цього моменту позивачі, виконуючі свої функції з управління спірною державною землею, могли дізнатись про його існування та, відповідно, про порушення прав держави. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 18 січня 2023 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, залучено Квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницький (далі - КЕВ м. Хмельницький). У судовому засіданні прокурор, представник позивача Міністерства оборони України позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на те, що спірна земельна ділянки на момент її передачі [PERSON] не була вільною, відносилась до земель оборони, а тому орган місцевого самоврядування не мав права нею розпоряджатись та передавати у власність [PERSON] . Уважали, що висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №910/4266/16 щодо застосування строків позовної давності, на який посилається відповідач, не підлягає застосування у спірних відносинах, оскільки вони не є ідентичними з тими, що мали місце при розгляді справи Верховним Судом, оскільки рішення Старокостянтинівської міської ради від 05 січня 2018 року №5/26/УІІ «Про проведення інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності м.Старокостянтинів», «Про затвердження матеріалів інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності м.Старокостянтинова», та подальші рішення міської ради про надання [PERSON] дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення із земель житлової та громадської забудови, запасу, земельної ділянки та затвердження цього проекту землеустрою очевидно не дозволяли ідентифікувати спірну земельну ділянку, щодо якої проводилась інвентаризація та в подальшому частина якої надавалась [PERSON] як такої, що належала на праві постійного користування саме Міністерству оборони України. Також звертали увагу суду, що Міністерство оборони України лише 01 липня 2021 року було залучено до участі у справі №924/521/21 за позовом КЕВ м. Хмельницького до Старокостянтинівської міської ради про визнання недійсними зазначених вище рішень, які були в подальшому підставою для передання спірної земельної ділянки [PERSON] . Разом з тим, Верховний Суд неодноразово вказував, що належним способом захисту є саме витребування земельної ділянки, а не скасування рішень органів місцевого самоврядування, на підставі яких спірна земельна ділянка надавалась у власність. Більш того уважали, що саме згідно висновку комплексної земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи та експертизи з питань землеустрою №2449/2718-2882/21-26 від 20 вересня 2020 року, проведеної в межах кримінального провадження №62021240010000049, стало відомо про те, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 6810800000:01:007:0087, надана у власність [PERSON] , повністю накладається (нашаровується) на земельну ділянку військового містечка № [NUMBER] площею 61,1667 га, яка входить до земель площею 408 га для державних потреб, які на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії Б №041671 від 1980 року, перебувають у постійному користуванні КЕВ м. Хмельницький, а тому строк позовної давності Міністерством оборони пропущено не було. Представник третьої особи [PERSON] також уважала позовні вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні наполягав на застосуванні судом наслідків порушення позивачем строку позовної давності, оскільки уважав, що відповідно до Положення про Міністерство оборони, затвердженого Указом Президента України №4-6/2011 від 06 квітня 2011 року на Міністерство оборони України покладено обов`язок з управління та обліку земель оборони, а тому останнє зобов`язано було здійснювати постійний моніторинг та контроль за ввіреними їм землями державної власності. На переконання відповідача, з опублікованих на офіційному сайті Старокостянтиніської міської ради рішень про інвентаризацію земель Міністерство оборони України могло ідентифікувати належну йому на праві користування земельну ділянку, як таку, що вибула з його постійного користування. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно Державного акта на право користування землею серії Б №041671 від 1980 року виконавчий комітет Старокостянтинівської міської ради народних депутатів на підставі рішення №109 від 10 червня 1980 року передав Хмельницькій КЕЧ району, правонаступником якої є КЕВ м. Хмельницький, в безстрокове і безоплатне користування 408 га землі в межах згідно з планом землекористування для державних потреб. Згідно плану землекористування, що є додатком до вказаного Державного акта на право користування землею серії Б №041671 від 1980 року, на земельній ділянці площею 408 га знаходяться військові містечка № [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , розташовані в [ADDRESS]. 17 вересня 2015 року на виконання наказу Міністра оборона України від 20 травня 2015 №225 «Про утворення комісії з питань перевірки обліку та використання земельних ділянок, що належать до земель оборони» проведено комісійне обстеження земельних ділянок військових містечок м. Старокостянтинів Старокостянтинівського гарнізону. До складу комісії, яка проводила таке обстеження, входив також представник відділу з питань регулювання земельних відносин виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області. Предметом обстеження, серед іншого, була земельна ділянка, на якій розташоване військове містечко № [NUMBER] . 05 січня 2018 року Старокостянтинівська міська рада Хмельницької області прийняла рішення №5/26/VII про проведення робіт з інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності м. Старокостянтинів загальною орієнтовною площею 115000 кв.м. На підставі прийнятого органом місцевого самоврядування зазначеного вище рішення, ПП «Земельно-аграрний центр «Карат»» виготовив технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності по [ADDRESS] . 11 липня 2018 року Старокостянтинівська міська рада Хмельницької області VII скликання прийняла рішення №44/29/VII, яким впорядкувала адресу земельної ділянки площею 115000 кв.м, що розташована по [ADDRESS] , присвоївши їй адресу: [ADDRESS] . Цим же рішенням затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності стосовно розташованої по [ADDRESS] земельної ділянки площею 115000 кв.м. На підставі вказаного рішення державним кадастровим реєстратором було внесено відомості до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки загальною площею 115000 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та присвоєно кадастровий номер 6810800000:01:007:0038. У подальшому, рішенням Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області № 17 п.1/31/VII від 16 листопада 2018 року надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером 6810800000:01:007:0038. У результаті поділу, серед інших, утворилась земельна ділянка площею 9,9852 га, кадастровий номер 6810800000:01:007:0087. На підставі рішення Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області №19 п.132/34/VII від 24 травня 2019 року [PERSON] отримав дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення із земель житлової та громадської забудови, запасу, за рахунок земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] , кадастровий номер 6810800000:01:007:0050, земельної ділянки орієнтовною площею 1000 кв.м., із визначенням поштової адреси: [ADDRESS] , з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). У подальшому, рішенням Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області №9 п.89/41/VII від 03 липня 2020 року проект землеустрою щодо відведення [PERSON] вказаної земельної ділянки площею 1000 кв.м., з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 6810800000:01:007:0087, було затверджено, і вказану земельну ділянку надано безкоштовно у власність [PERSON] 27 липня 2020 року право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 6810800000:01:007:0087 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 2133902968108. Згідно висновку комплексної земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи та експертизи з питань землеустрою №2449/2718-2882/21-26 від 20 вересня 2020 року, яка була проведена в межах кримінального провадження №62021240010000049, спірна земельна ділянка з кадастровим номером 6810800000:01:007:0087 повністю накладається (нашаровується) на земельну ділянку військового містечка № [NUMBER] площею 61,1667 га, яка входить до земель площею 408 га для державних потреб, які на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії Б №041671 від 1980 року, перебувають у постійному користуванні КЕВ м. Хмельницький. Ці обставини підтверджуються письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи. Суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є, зокрема, держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади - на землі державної власності та територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Статтями 13, 41 Конституції України передбачено, що від імені Українського народу права власника, зокрема, на землю здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Відповідно до п. ж) ч.1 ст.19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Згідно з частинами 1, 2, 4 ст.77 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише у державній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється законом. Аналогічне поняття земель оборони закріплене також у статті 1 Закону України "Про використання земель оборони" №1345-ІV від 27 листопада 2003 року, який визначає правові засади і порядок використання земель оборони. Статтею 2 вищевказаного Закону, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України. Згідно статті 14 Закону України "Про Збройні Сили України" №1934-ХІІ від 06 грудня 1991 року, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління. Міністерство оборони України всебічно забезпечує життєдіяльність Збройних Сил України, їх функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань та застосування, комплектування особовим складом та його підготовку, постачання озброєння та військової техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна, згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил України в межах коштів, передбачених державним бюджетом, і здійснює контроль їх ефективного використання, організує виконання робіт в інтересах Збройних Сил України і надання послуг (стаття 10 Закону України "Про оборону України" №1932-ХІІ від 06 грудня 1991 року, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України (ст.6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України» №1075-ХІV від 21 вересня 1999 року, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до статті 84 ЗК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема землі оборони. Згідно п.а ч.1 ст.13 ЗК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Статтею 12 ЗК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин. Зокрема, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад (п. «а»), передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу (п. «б»). Приписами ч.1 ст.141 ЗК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою. В силу вимог ч.3, ч.4 ст.142 цього Кодексу припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. Відповідно до ст.92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. У відповідності до абз.3 п.5 постанови Верховної Ради Української РСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» від 18 грудня 1990 року №562-ХІІ і за змістом п.6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, КЕВ м. Хмельницький зберегло право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 408 га, в тому числі військового містечка № [NUMBER] площею 61,1667 га, на підставі Державного акта на право користування землею серії Б №041671 від 1980 року. Спірна земельна ділянка з кадастровим номером 6810800000:01:007:0087 входить до складу земельної ділянки військового містечка № [NUMBER] площею 61,1667 га, а тому відноситься до земель оборони. Таким чином, ця земельна ділянка перебуває у державній власності. Рішення про припинення права постійного користування земельною ділянкою військового містечка № [NUMBER] площею 61,1667 га, яка відноситься до земель оборони, Кабінет Міністрів України не приймав і Міністерство оборони України відповідного подання на розгляд останнього не вносило. У постанові від 29 листопада 2018 року у справі №924/1025/14 Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки землі оборони перебувають лише у користуванні Міністерства оборони України, а розпоряджається ними Кабінет Міністрів України, відповідно до статті 142 ЗК України, виключно Кабінет Міністрів України має право припиняти право користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони. А тому, судова колегія погодилась із висновками судів попередніх інстанцій, що істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оборони, які закріплені за структурними одиницями Збройних Сил України, та подальшої передачі таких ділянок у власність або у користування іншим особам, є прийняття Кабінетом Міністрів України відповідного рішення за поданням Міністерства оборони України. Крім того, суд касаційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про незаконність оскаржуваного рішення (розпорядження Хмельницької РДА №471/06-р від 12.05.2006) та можливість звернення позивача з позовом про захист своїх порушених прав згідно обраної форми захисту. Старокостянтинівська міська рада Хмельницької області на час виникнення спірних правовідносин не була наділена повноваженнями розпоряджатися землями державної власності та передавати їх у приватну власність громадян. Отже, спірна земельна ділянка незаконно передана у приватну власність [PERSON] на підставі ст.118 ЗК України. До того ж, всупереч положень ч.5 ст.116, ст.142 ЗК України, Старокостянтинівська міська рада Хмельницької області розпорядилась спірною земельною ділянкою, яка не була вільною, не отримавши відповідного рішення Кабінету Міністрів України за поданням Міністерства оборони України, що є істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оборони, які закріплені за структурними одиницями Збройних Сил України, та подальшої передачі таких ділянок у власність або у користування іншим особам. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76). Разом з тим, відповідно до статей 317, 319 ЦК України, саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. За загальним правилом, закріпленим у статті 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України, випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна із чужого володіння. Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц. Для витребування майна оспорювання рішень органів державної, виконавчої влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскарження всього ланцюга договорів та інших правочинів щодо спірного майна, державного акту на право власності не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без пред`явлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване. З урахуванням наведених вимог закону і встановлених фактичних обставин справи, суд вважає, що оскільки у встановленому законом порядку рішення про припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою не приймалось, затвердження технічної документації із землеустрою щодо вилучення земельної ділянки із земель оборони, зміна категорії земельної ділянки не відповідає вимогам закону, відповідно [PERSON] набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером 6810800000:01:007:0087 незаконно, тому ця ділянка вибула із земель державної власності поза волею належного розпорядника і позовні вимоги щодо її витребування є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню. Витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК України у зв`язку з порушенням органом виконавчої влади низки вимог ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності. При цьому суд згідно з положеннями статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» враховує практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, відповідно до практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». На думку суду, з огляду на характер спірних правовідносин, установлених судом обставин та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності [PERSON] критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, котрі сформовані у сталій практиці ЄСПЛ. Земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної власності. ( ст..ст. 13, 14 Конституції України) Прийняття рішення про передачу земель державної власності в приватну власність із земель державної власності позбавляє Український народ загалом правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі державної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статтіт14,19 Конституції України). Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної власності, які перебували у постійному користуванні Міністерства оборони України, в умовах воєнного стану, введеного на території України у зв`язку із воєнною агресією російської федерації, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Доводи відповідача [PERSON] про порушення позивачем строку позовної давності при зверненні до суду із позовом про витребування спірної земельної ділянки на увагу не заслуговують з огляду на наступне. Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Як установлено судом, 05 січня 2018 року Старокостянтинівська міська рада Хмельницької області прийняла рішення №5/26/VII про проведення робіт з інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності м. Старокостянтинів загальною орієнтовною площею 115000 кв.м. 11 липня 2018 року Старокостянтинівська міська рада Хмельницької області VII скликання прийняла рішення №44/29/VII, яким впорядкувала адресу земельної ділянки площею 115000 кв.м, що розташована по [ADDRESS] , присвоївши їй адресу: [ADDRESS] . Цим же рішенням затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності стосовно розташованої по [ADDRESS] земельної ділянки площею 115000 кв.м. На підставі вказаного рішення державним кадастровим реєстратором було внесено відомості до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки загальною площею 115000 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та присвоєно кадастровий номер 6810800000:01:007:0038. У подальшому, рішенням Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області № 17 п.1/31/VII від 16 листопада 2018 року надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером 6810800000:01:007:0038. У результаті поділу, серед інших, утворилась земельна ділянка площею 9,9852 га, кадастровий номер 6810800000:01:007:0087, яку на підставі рішень Старокостянтинівської міської ради від 24 травня 2019 року та 03 липня 2020 року отримав у власність відповідач [PERSON] . Наведені рішення не містили будь-якої інформації, яка б давала можливість ідентифікувати земельну ділянку, яка підлягала інвентаризації, та в подальшому передачі у власність відповідачу, як таку, що належить на праві постійного користування Міністерству оборони України. Згідно висновку комплексної земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи та експертизи з питань землеустрою №2449/2718-2882/21-26 від 20 вересня 2020 року, яка була проведена в межах кримінального провадження №62021240010000049, спірна земельна ділянка з кадастровим номером 6810800000:01:007:0087 повністю накладається (нашаровується) на земельну ділянку військового містечка № [NUMBER] площею 61,1667 га, яка входить до земель площею 408 га для державних потреб, які на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії Б №041671 від 1980 року, перебувають у постійному користуванні КЕВ м. Хмельницький. Ураховуючи викладене, 03 серпня 2022 року Хмельницькою спеціалізованою прокуратурою на адресу Міністерства оборони України скеровано запит щодо вжиття останнім заходів представницького характеру з метою повернення спірної земельної ділянки до державної форми власності. Міністерством оборони України на адресу прокуратури надано відповідь на запити №1042 вих - 22 від 08.09.2022 та №838 вих - 22 від 03.08.2022 за № 370/6227 від 03.11.2022, згідно яких Міністерство оборони України здійснює претензійно - позовну діяльність за позовом КЕВ м. Хмельницький № 924/521/21 предметом якого є скасування рішень органів місцевого самоврядування щодо визнання недійсними рішення Старокостянтинівської міської ради від 05 січня 2018 року №5/26ЛПЇ "Про проведення інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності м.Старокостянтинів", рішення Старокостянтинівської міської ради від 11 липня 2018 року №44/29/VII "Про затвердження матеріалів інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності м. Старокостянтинів, розроблених на підставі рішення від 05 січня 2018 року №5/26/VII", рішення Старокостянтинівської міської ради від 16 листопада 2018 року №17 п. 1/31/VII. Оскільки у зазначеній господарській справі не вирішувалось питання повернення до складу земель оборони, зокрема і спірної земельної ділянки із кадастровим номером 6810800000:01:007:0087, яка належить [PERSON] , а також не оспорювалось рішення Старокостянтинівської міської ради від 03.07.2020 № 9 п.89/41/VII яким затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність відповідачу вказаної земельної ділянки площею 1000 кв. м., кадастровий номер 6810800000:01:007:0087, тобто обраний Міністерством оборони України спосіб захисту не був належним, Хмельницькою спеціалізованою прокуратурою 29 грудня 2022 року подано до суду позов в інтересах держави в особі органу уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Міністерства оборони про витребування спірної земельної ділянки у відповідача [PERSON] . На переконання суду, вказаний позов подано у межах трирічного строку позовної давності, тобто з моменту, коли Міністерство оборони України, на яке відповідно до Положення про Міністерство оборони, затвердженого Указом Президента України №4-6/2011 від 06 квітня 2011 року покладено обов`язок з управління та обліку земель оборони, дізналось про порушення його прав, зокрема вибуття земельної ділянки із кадастровим номером 6810800000:01:007:0087, з постійного користування Міністерства оборони України у власність [PERSON] відповідно до висновку комплексної земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи та експертизи з питань землеустрою №2449/2718-2882/21-26 від 20 вересня 2020 року. Зазначені обставини також підтверджуються постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 29 березня 2023 року у справі № 924/521/21, якою у задоволенні позову КЕВ м.Хмельницького про скасування зазначених рішень Старокостянтинівської міської ради відмовлено з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту, оскільки з огляду на наведену вище практику Верховного суду належним способом захисту мав бути позов про витребування спірної земельної ділянки в особи, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. І саме висновок комплексної земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи та експертизи з питань землеустрою №2449/2718-2882/21-26 від 20 вересня 2020 року вказує, що таким відповідачем у цій справі має бути [PERSON] , якому надано у власність земельну ділянку з кадастровим номером 6810800000:01:007:0087, яка повністю накладається на земельну ділянку військового містечка № [NUMBER] площею 61,1667 га, яка входить до земель площею 408 га для державних потреб, які на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії Б №041671 від 1980 року, перебувають у постійному користуванні КЕВ м. Хмельницький. Крім того, Хмельницька спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону була залучена до участі у справі № 924/521/21 лише на підставі її заяви від 01 липня 2021 року, а Міністерство оборони - на підставі заяви від 02 січня 2023 року. При цьому суд не убачає підстав для застосування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №910/4266/16, оскільки фактичні обставини у цій справі не є ідентичними з обставинами, що є предметом цього розгляду. Так, у вказаному висновку Верховного Суду зазначено, що якщо оприлюднений текст спірного рішення (щодо передачі ділянки у власність) очевидно дозволяє ідентифікувати як спіну земельну ділянку, так і землекористувача, у якого вона вилучена, то з моменту оприлюднення у засобах масової інформації спірного рішення відповідача стає загально відомим, а отже з цього моменту позивачі, виконуючі свої функції з управління спірною державною землею, могли дізнатись про його існування та, відповідно, про порушення прав держави. У справі, що переглядалась Верховним Судом, рішенням Київської міської ради від 26.07.2007 №134/1968 "Про передачу земельної ділянки державному підприємству "Управління капітального будівництва та інвестицій" для будівництва житлового комплексу з об`єктами соціальної інфраструктури на [ADDRESS] " припинено Київському квартирно-експлуатаційному управлінню Міністерства оборони України, як правонаступнику квартирно-експлуатаційної частини Київського військового округу, право користування земельною ділянкою площею 2,85 га, відведеною відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів №1028/2 від 17.07.1978 (лист-клопотання Київського КЕУ МО України №303/25/3-210 від 21.02.2006), та віднесено її до земель запасу житлової та громадської забудови. Також вказаним рішенням затверджено проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки Державному підприємству "Управління капітального будівництва та інвестицій" для будівництва житлового комплексу з об`єктами соціальної інфраструктури на [ADDRESS] та передано останньому в оренду на 5 років земельну ділянку площею 2,85 га за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови. Тобто зі змісту цього рішення Київське квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони України, як правонаступник квартирно-експлуатаційної частини Київського військового округу, могло ідентифікувати належну йому земельну ділянку, яка вибуває з його володіння та достовірно дізнатись про порушення своїх прав. Разом з тим, у справі, що перебуває на розгляді, Старокостянтинівська міська рада Хмельницької області рішенням №5/26/VII від 05 січня 2018 року вирішила провести роботи з інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності м. Старокостянтинів загальною орієнтовною площею 115000 кв.м. згідно додатку, на підставі якого ПП «Земельно-аграрний центр «Карат»» виготовив технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності по [ADDRESS] та рішенням Старокостянтинівської міської ради №44/29/ VII, впорядковано адресу вказаної земельної ділянки площею 115000 кв.м, присвоївши їй адресу: [ADDRESS] . Цим же рішенням затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності стосовно розташованої по [ADDRESS] земельної ділянки площею 115000 кв.м. Тобто, ці рішення не містили будь-якої інформації, яка б давала можливість Міністерству оборони ідентифікувати земельну ділянку, яка підлягала інвентаризації, як таку, що належить на праві постійного користування Міністерству оборони України та вибуває з його постійного користування. Посилання відповідача на обов`язок Міністерства оборони України здійснювати моніторинг усіх земельних ділянок за їх кадастровими номерами та адресами розташування, які передаються у власність громадян України органами місцевого самоврядування на предмет порушення своїх прав не ґрунтується на вимогах закону. Ураховуючи викладене, суд уважає, що строк позовної давності при зверненні позивачем до суду не порушено, а відтак підстави, передбачені ч.4 ст.267 ЦК для відмови в позові відсутні. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки при подачі даного позову Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Західного регіону сплачено 2481 грн. судового збору, що підтверджується платіжним дорученням №1213 від 21 листопада 2022 року, і позов задоволено у повному обсязі, тому з відповідача на користь Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону слід стягнути 2481 грн. сплаченого при подачі позову судового збору.

Outcome: approved