Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-16 00:00:00

12.08.2022 позивач [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначено, що вона та відповідач перебували у зареєстровано шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова. Під час шлюбу, а також після фактичного припинення сумісного проживання з відповідачем, позивач виховує дитину, працює, матеріально забезпечує, займається її моральним та фізичним розвитком. Після того, як сумісне проживання з відповідачем виявилось неможливим, спільна дитина проживала з позивачем, відповідач проти цього не заперечував та мав моживість безперешкодно бачитись з сином, виконувати свої батьківські обов`язки. Відповідач спілкувався з здитиною, іноді забирав його на вихідні. [PERSON] несистематично надавав сину матеріальну допомогу на задоволення його потреб у вигляді подарунків та розваг. Для забезпечення утримання дитини батьком на постійні йоснові [PERSON] звернулась з заявою про видачу судового наказу на отримання аліментів на дитину. Після початку військових дій позивачка разом з дитиною змінила постійне місце проживання, з березня 2022 [PERSON] зареєстрований та проживав з матір`ю за адресою [ADDRESS] . З 24.02.2022 відповідач почав здійснювати на позивачку психологічний тиск з метою зміни місця проживання дитини. 16.03.2022 [PERSON] звернувся до поліції в Тернопільській області та повідомив, що бажає забрати сина до баби у Німеччину. 19.03.2022 [PERSON] обманним шляхом взяв дитину на побачення на вихідні та не повернув, перестав відповідати на дзвінки, змінив номер телефону, після чого позивач звернулась до поліції з заявою про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності та оголошення дитини у розшук. 21.03.2022 [PERSON] звернулась до прикордонної служби та отримала відповідь,що дитина [PERSON] перетинав державний кордон на виїзд з України 28.06.2022. відповідач завжди мав можливість спілкуватись з дитиною, але активної участі у її житті не приймав, єдності та однакової стратегії виховання дитини між позивачем та відповідачем не було, через що виникали суперечки і позивач змушена була звертатись до дитячого психолога з метою корекції поведінки дитини підліткового віку. У позивач проблем зі здоров`ям не має, на диспансерному обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання позивач характеризується позитивно, працює, має нерухомість, займається вихованням та розвитком дитини. Позивач наголошує, що не чинила жодних перешкод для спілкування з дитиною. У зв`язку з чим позивач просить визначити місце проживання дитини [PERSON] з матір`ю [PERSON] , стягнути з [PERSON] судовий збір (а.с. 1-6). 17.08.2022 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання (а.с. 48) 26.09.2022 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова підготовче засідання у справі закрито та призначено судове засідання, клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі залишено без задоволення (а.с.73). 03.11.2022 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова зобов`язано Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради надати висновок щодо доцільності визначення місця проживання дитини з матір`ю (а.с. 90). 28.12.2022 Управлінням сім`ї, молодіжної політки та захисту дітей Тернопільської міської ради надіслано висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності визначення місця проживання дитини (а.с.172-175). 11.05.2023 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова у задоволені клопотання представника відповідача Браташ О.О. про зупинення провадження у справі відмовлено. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, просила задовольнити, зазначила, що вона перебуває зараз у Німеччині та намагається налагодити стосунки з дитиною. Представник позивача [PERSON] - адвокат Санін А.О. у судовому засіданні позов, просив задовольнити, з підстав, викладених у ньому. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, уповноважив адвоката Барташ О.О. представляти його інтереси. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позову, зазначила, що дитини не хоче мешкати з матір`ю, на теперішній час батька вислухати не має можливості оскільки він військовослужбовець та перебуває на службі. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи приходить до наступного: Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. В судовому засіданні встановлено та з матеріалів справи вбачається те, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.01.2012 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 20). Сторони, від шлюбу, мають дитину [PERSON] , [INFO] (а.с.11). Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства»). Згідно із ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Управлінням сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради 07.12.2022 було складено висновок №1407, відповідно до якого орган опіки та піклування у зв`язку із неможливістю з`ясування об`єктивних обставин матеріалів цивільної справи вважає недоцільним визначення місця проживання дитини [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] (а.с.173-175). Ч. 6 ст. 19 СК України - суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При цьому, суд не приймає зазначений висновок органу опіки та піклування, оскільки, як вбачається з його мотивувальної частини, такий висновок прийнято органом опіки та піклування виключно з тих підстав, що працівникам управління не вдалось провести бесіди з дитиною з метою з`ясування її думки, стосовно питання з ким вона бажає проживати, а також через те, що батько дитини на засідання комісії не з`явився. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Як свідчать матеріали справи, позивач [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.9,13). Окрім того, за цією ж адресою зареєстрований малолітній [PERSON] . 29.03.2022 [PERSON] та її син [PERSON] були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідками, виданими структурним підрозділом з питань соціального захисту населення №6117-5000557247 та №6117-5000557540 (а.с. 22, 23). З довідок закладів охорони здоров`я вбачається, що [PERSON] ознак психічного захворювання не має та диспансерному обліку з приводу розладів психіки та поведінки, внаслідок вживання алкоголю, опіоїдів не перебуває, за медичної допомогою не зверталась (а.с. 27,28). 04.08.2022 Головою правління ОСББ «Павлове поле» надано характеристику [PERSON] , з якої вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , фактично проживала за вказаною адресою з 2009 по 2022 роки, за період проживання скарг від сусідів на неї не надходило, громадський порядок не порушувала, правил, встановлених ОСББ «Павлове поле» дотримувалась, ініціативи членів ОСББ підтримувала. Неконфліктна, привітна, ввічлива, в побуті доброзичлива, суперечок з сусідами немає. Займається вихованням дитини, бере участь у громадському житті житлового комплексу. Разом з [PERSON] проживає син [PERSON] , дитина привітна, комунікабельна, доглянута (а.с. 29). ФОП [PERSON] 03.06.2022 надала характеристику на [PERSON] , з якої вбачається, що [PERSON] проживав з матір`ю. Батьки [PERSON] , на момент відвідування дитиною дошкільного навчального закладу були розлучені, але дитина спілкувалась з обома батьками. Відвідував заклад дошкільної освіти з 2013 по 2016 роки включно. За цей період хлопчик майже не хворів, регулярно відвідував дитячий садок, дитина комунікабельна, весела, доглянута, розвинута розумово та фізично, приводила дитину до навчального закладу, а також забирала матір. Нарікань та зауважень щодо виховання та догляду за дитиною у співробітників дитячого садка до матері не було, мати завжди цікавилась поведінкою свого сина, його успіхами та взаємодією з іншими дітьми та вихователями (а.с. 30). Директором Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №11 надано інформацію від 25.07.2022 №125, відповідно до якої [PERSON] був зарахований за заявою матері, [PERSON] , до 6-Б класу на тимчасове відвідування Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №11 Тернопільської міської рад. Згідно з заявою матері [PERSON] відрахований 04.06.2022 з числа учнів. Питаннями організації освітнього процесу [PERSON] , займалася мати [PERSON] (а.с. 32). З наданої довідки директором Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №5 від 04.08.2022 №78-в вбачається, що [PERSON] навчається в зазначеній школі з першого класу, закінчив 6 клас у 2022 році. За час навчання [PERSON] оволодів навчальним матеріалом на середньому та достатньому рівнях. Школу відвідував регулярно, вміє працювати самостійно, відстоювати власну думку, займається спортом. Мати, [PERSON] , займається навчанням та вихованням сина. [PERSON] мешкає з матір`ю, мати відвідує батьківські збори, цікавиться поведінкою та контролює сина, підтримує тісний зв`язок з адміністрацією школи та класним керівником (а.с. 33). Довідкою громадської організації «Запорізька обласна федерація тенісу» від 15.08.2021 підтверджується, що [PERSON] , був учасником турніру з великого тенісу сере хлопчиків до 12 років, який проходив у м. Запоріжжя , у супроводі матері [PERSON] (а.с. 35). Першим заступником Голови Державної прикордонної служби України 26.07.2022 [PERSON] повідомлено, що станом на 25.07.2022 громадянин України [PERSON] , [INFO] перетинав державний кордон на виїзд України 28.06.2022 у пункті пропуску «Ужгорд» (а.с. 38). З копії рапорту інспектора- чергового Тернопільського РУП ГУ НП в Тернопільській області від 16.03.2022 вбачається, що [PERSON] звернувся до РУП ГУ НП з повідомленням, що його дитина знаходиться за адресою [ADDRESS] з чужим чоловіком, заявник має намір забрати дитину. Заявник не проживає з сином, оскільки з матір`ю розлучені, мати з сином переїхали з м. Харкова, проживають на орендований квартирі. Заявник повідомив, що хоче забрати сина до баби у Німеччину, однак його мати категорично проти (а.с. 37). В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, малолітній [PERSON] на теперішній час проживає у Німеччині з бабою по лінії батька. Згідно з міжнародними та національними правовими нормами до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Відповідно до положень ст. 12 ч. І Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року ), держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. У судовому засіданні, у присутності представника Служби у справах дітей по Шевченківському районі Департаменту служб у справах дітей ХМР Гладченко Н.О., було опитано [PERSON] , який зазначив, що на даний час проживає з бабою у Німеччині, навчається у школі. До війни жив з бабою, з матір`ю не жив, був тільки зареєстрований у її житлі та інколи відвідував. Батьки про нього піклуються та наглядають його. У Німеччину його вивіз дід, після того як матір привезла його до м. Івано - Франківська для побачення з батьком. Батько його забрав та повіз до м. Києва, а вже з м. Києва забрав дід та повіз до Німеччини. Баба на цей час вже була в Німеччині. У Німеччині весь час з бабою, але з матір`ю бачитись. Забезпечує його баба та батько. Жити хоче з батько, але він на війні, тому хоче жити з бабою. Окрім того, зазначив, що коли в України ходив до школи мешкав і з матір`ю, і з бабою, оскільки вона мешкала поруч зі школою. До України повертатись не хоче, оскільки там небезпечно і м. Харкові, і на заході країни. Після опитування дитини представник Служби у справах дітей Гладченко Н.О. зазначила, що дитина відповідала у відповідності до віку, розумів питання на які відповідає, чи навчив його хто саме такі відповіді надавати на питання - не знає. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 (провадження № 61-17922св21), зроблено висновок, що «відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і гарантує, що інтереси дітей захищені. Належна увага повинна приділятися поглядам та думці дитини згідно з її віком і зрілістю. Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом із тим згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією». У зв`язку з наведеним, враховуючи вік дитини (підлітковий вік), психологічний стан, суд вважає за доцільне не враховувати думку дитини під час ухвалення рішення, оскільки остання більше свідчить про небажання дитини розлучатися з бабою та мешкати у Німеччині. При цьому [PERSON] не зміг логічно пояснити, чому він хоче проживати з батьком та не зміг пояснити чому він не хоче проживати з матір`ю. Окрім того, з психолого- педагогічної характеристики, яка складена Центром сімейної психології 17.07.2022 вбачається, що у [PERSON] спостерігається образа та підозрілість по відношенню до близьких (наводив приклад того, як дорослі щось забороняли, або не виконували своїх обіцянок). Ставлення до матері може змінюватись в залежності від зовнішніх обставин та середовища, яке його оточує. Дитина про матір говорить з теплом, але до того поки не торкаються теми правил, домашніх обов`язків, рамок дозволеного - відразу думка змінюється на протилежну - демонструє ознаки характерні підлітковому віку - категоричність, відстоювання своїх ідей, не бажання дотримуватись правил встановлених старшими, відповідальними особами. До батька відношення сформоване: образ батька, який виконує забаганки та ні в чому не відмовляє (а.с. 24-25). Тобто, на думку суду, ставлення дитини до матері, з великою ймовірністю, сформувалась у результаті механізму психологічного тиску з боку батька, який виконує всі забаганки дитини (так зазначено у висновку психолога), а тим більш баби, яка на теперішній час мешкає та весь час перебуває з [PERSON] та залучення дитини у подружній конфлікт. Сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків. Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів. При розгляді справи представником відповідача надано рішення Дільничного суду м. Франкфурт - на - Майні від 08.03.2023 №456 F5025/23ЕАSО, від 08.03.2023 №456 F5023/23 UG, суд зазначає, що вказані рішення не можуть бути прийняті до виконання, проте суд враховує їх як дані, які характеризують позивача. Так, в рішенні зазначено, що представник для захисту прав та інтересів особи, що потребує опіки в судовому процесі заявляє, «у [PERSON] з абсолютною точністю існує більш тісний зв`язок з бабусею, проте у мене також склалось дуже приємне враження від спілкування з матір`ю хлопчика. Вона поводилась дуже добре і ставила дружні питання. Це був приємний запит від мами дитини. Мати дитини висловлювала мені свої незапокоєння стосовно того, що родина батька [PERSON] має достатні фінансові можливості для того, щоб заохотити [PERSON] залишитися жити з бабусею» . Також в цих же рішеннях суду Німеччини зазначено, що мати дитини погоджується і на відвідини психолога, і на спілкування з дитиною за участі третьої неупередженої сторони, що, на думку суду, може свідчити про бажання матері діяти виключно в інтересах дитини. Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що враховуючи вік дитини, психологічний стан, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також дотримуючись балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в їх інтересах, найкращим інтересам буде відповідати визначення місця проживання [PERSON] разом з матір`ю, при цьому визначення місця проживання дитини з матір`ю не свідчить про неможливість участі ані батька, ані баби з дідом у вихованні дитини та спілкуванні з ним. Більш того, зазначення дитиною та представником відповідача у судовому засіданні, що [PERSON] хоче мешкати з батьком, а також батько цього хоче, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки батько дитини - відповідач у справі, не скористався своїм правом та не пред`явив зустрічну позовну заяву про визначення місця мешкання дитини разом з ним, окрім того, заперечуючи проти позову відповідачем не подано навіть відзиву проти позовної заяви [PERSON] , а за відсутності заяви батька про визначення місця проживання дитини з ним, відмова у задоволені позову матері дитини не сприятиме вирішенню спору між батьками щодо дитини та не відповідатиме її інтересам щодо зростання у передбачуваній емоційно-стабільній атмосфері.Посилання представника відповідача, що позивач не міг скористатись своїми правами, оскільки, як військовий залучений до захисту Батьківщини, не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки представник відповідача, яка була присутня при розгляді справи, має аналогічні права, обов`язки як і відповідач, також згідно ордеру повноваження Браташ О.О. не обмежуються. Також, судом при ухваленні рішення, враховано, що на території України введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, враховано обмеження, введені у зв`язку з воєнним станом, проте введення воєнного стану в України не може бути підставою для відмови матері у задоволені зазначеного позову, оскільки судом були оцінені докази в цілому. Суд зазначає, що з урахуванням вікових змін дитини, її розвитку та потреб батьки не позбавлені права в майбутньому змінити як добровільно, так і в судовому порядку встановлений судовим рішенням у цій справі порядок почергового проживання за графіком з кожним з батьків. При цьому суд, враховуючи правову позицію Верховного Суду, сформульовану в Постанові від 23 березня 2023 року у справі № 759/4616/19-ц (провадження № 61-8244св22), вважає за необхідно зазначити, що здебільшого потреба у втручанні держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо визначення місце проживання дітей або участі одного з батьків у їх вихованні зумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанні віднайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах дітей. Суд вважає необхідним звернути увагу сторін, що об`єктом правосуддя у справах про піклування про дитину є одвічні, гостро емоційні і постійно мінливі стосунки між батьками і їхньою дитиною, отже остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі встановлювати і запроваджувати сталі чутливі людські стосунки та приписувати почуття прихильності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved