Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

12 жовтня 2021 року позивач звернулась до суду із позовом до відповідача, у якому просить визнати об`єктами спільної сумісної власності: транспортний засіб ВАЗ 21124, сірого кольору, 2006 року випуску, об`єм двигуна 1596 см. куб., вартість становить 107000,00 грн.; металошукач - вартістю 12000,00 грн. (колишній чоловік - забрав); мото-косу для косіння трави - вартістю 2000,00 грн., пральна машина GORENJE - вартістю 9000,00 грн.; холодильник - вартістю 4000,00 грн.; кровать з підйомним механізмом «Діана» - вартістю 12000,00 грн.; шафа-купе - вартістю 10000,00 грн.; люстри - вартістю 1500,00 грн.; комод - вартістю 2200,00 грн.; трюмо - вартістю 2000,0 грн.; телевізор LG - вартістю 1300,00 грн.; металопрофіль для забору - вартістю 2500,00 грн.; вікна із металопластику (у кількості 5 штук) - вартістю 12000,00 грн.; інструмент та матеріал для будівництва та ремонту даного будинку у сумі 23509,66 грн. (на загальну суму 201009,66 грн.) та банківські вклади її та відповідача. В порядку поділу майна подружжя стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію частини вказаного майна та банківських вкладів. Позов мотивовано тим, що 09 червня 2007 року сторони зареєстрували шлюб. [INFO] у них народилась дитина - [PERSON] . З вересня місяця 2020 року позивачка разом з дитиною зібрали необхідні речі і переїхали проживати на орендовану квартиру за адресою: [ADDRESS] , а з 09.03.2021 проживає разом з дитиною за адресою: [ADDRESS] .Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03.12.2020 року шлюб між сторонами розірвано. Перебуваючи у шлюбних відносинах нею та чоловіком за спільні зароблені кошти у шлюбі було придбано вказане вище майно, що є спільною сумісною власністю та є неподільним. Добровільно розділити майно відповідач не бажає. ЇЇ право власності на половину вищезазначеного майна відповідач не визнає. Вирішити питання сплати їй компенсацію вартості 1/2 частини вищевказаного майна не бажає. Тому звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 17 листопада 2021 року відкрито провадження у справі, з призначенням підготовчого судового засідання 20 грудня 2021 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнав частково, а саме в частині визнання об`єктами спільної сумісної власності: транспортний засіб ВАЗ 21124, сірого кольору, 2006 року випуску, об`єм двигуна 1596 см. куб., та їх банківські вклади, в іншій частині позову просив відмовити та стягнути понесені судові витрати. Ухвалою суду від 26 липня 2022 року по справі призначено автотаварознавчу експертизу, провадження по справі зупинено. 09 вересня 2022 року до суду надійшов висновок експерта від 31.08.2022 № СЕ-19/119-22/8845-АВ. 12 вересня 2022 року ухвалою судді відновлено провадження по спрві та призначено підготовче судове засідання. 18 жовтня 2022 року до суду від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог. 23 листопада 2022 року до суду від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог. Ухвалою суду від 09 лютого 2023 року прийнято до спільного розгляду заяву про зменшення позовних вимог від 23.11.2022 року, закрити підготовче провадження по справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в клопотанні до суду просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач до суду не з`явився, відмовився від отримання судової повістки. Враховуючи п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, в клопотанні до суду просив перенести судове засідання у зв`язку з захворюванням. Згідно ч. 3, 4 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, враховуючи тривалий розгляд справи, повторну неявку представника відповідача, неналежну підготовку до судового розгляду, оцінює як зловживанням правом, оскільки відповідач та його представник, реалізуючи право на захист цивільного інтересу, не сприяють своєчасному, всебічному, повному та об 'єктивному встановленню всіх обставин справи. За таких обставин, суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи проводиться за відсутності сторін, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Частина 3 ст.12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 09 червня 2007 року сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 грудня 2020 року було розірвано (а.с. 19, 22-24). У період шлюбу сторони придбали транспортний засіб ВАЗ 21124, сірого кольору, 2006 року випуску, об`єм двигуна 1596 см. куб., який зареєстровано 05.05.2016 р. за [PERSON] , [INFO] (а.с. 63-64). Відповідно до вимог ч. 3ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2статті 372 ЦК Українивстановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК Українивстановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1статті 61 СК Українивстановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1статті 69 СК Українивстановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК Українивстановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п.п. 23, 24постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя`вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до пункту другого частини першоїст. 3 Цивільного кодексу Українивизначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановленихКонституцією Українита законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч. 1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена упостанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі 3235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі 3404/1515/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження 14-325цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/119-22/8845-АВ від 31.08.2022 ринкова вартість автомобіля марки ВАЗ, модель 21124, 2006 року випуску, колір сірий, VIN: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , складає 100930 грн. (а.с. 59-65). Відповідач у відзиві до суду не заперечував проти визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя вказаного автомобіля. За таких обставин, слід стягнути з відповідача на користь позивача в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію в розмірі частини вартості цього майна, що становить 50 465 грн. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування представником позивачем надано: договір № 16-22/цс про надання професійної правничої допомоги від 23.06.2022 року, додаткова угода щодо розміру гонорару адвоката, порядку його обчислення та сплати від 19.07.2022 р., акт № 1 від 05.12.2022 р. про виконання Договору про надання правової допомоги № 16-22/цс від 23.06.2022 р., квитанція № 01/12/22 від 05.12.2022 р. Враховуючи викладене, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2010 грн., витрати на проведення судової автотоварочнавчої експертизи у розмірі 5000 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9000 грн., що всього становить 16010 грн.

Outcome: approved