Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

23 вересня 2020 року АТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з вищезазначеним позовом, на обґрунтування якого, з урахуванням уточнених вимог, посилалося на те, що 14 січня 2008 року між Банком та [PERSON] був укладений кредитний договір № DNG0GI0000004454, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 200 000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% річних, з кінцевим терміном повернення до 14 січня 2023 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем і відповідачем [PERSON] 14 січня 2008 року укладено договір іпотеки № DNG0GI0000004454, відповідно до умов п. 1.1 якого, відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 93,7 кв. м., житловою площею 42,6кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належить відповідачу на праві власності на підставі договору дарування від 24.10.2001 року, посвідченого Новомосковською державною нотаріальною конторою за р.№ 1-3976 та договору дарування від 30.12.2004 року, посвідченого Новомосковською державною нотаріальною конторою за р.№ 2-5305. Свої зобов`язання за кредитним договором АТ КБ "ПриватБанк" виконало в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду. Відповідно до умов договору іпотеки визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя. Даний обов`язок було порушено відповідачем [PERSON] , а саме, відповідно довідки від 01.06.2020 року в предметі іпотеки, а саме - житловому будинку загальною площею 93,7кв. м., житловою площею 42,6кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (вже після підписання договору іпотеки), тим самим порушуючи норми договору іпотеки зареєстровані: [PERSON] , 2003 р.н., [PERSON] , 2005 р.н., [PERSON] , 2008 р.н., [PERSON] , 2011 р.н., [PERSON] , 2014 р.н., [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Таким чином, відповідач та усі інші мешканці, що були зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, з порушенням вимог законодавства та не мають права користування будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з наведеним, посилаючись на приписи ст. 109 ЖК УРСР та ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», АТ КБ "ПриватБанк" просило суд: виселити [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , 2003 р.н., [PERSON] , 2005 р.н., [PERSON] , 2008 р.н., [PERSON] , 2011 р.н., [PERSON] , 2014 р.н., [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з іпотечного житлового будинку [ADDRESS] та зняти останніх з реєстраційного обліку, а також вирішити питання щодо судових витрат. Ухвалою суду від 28 жовтня 2020 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20 січня 2022 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" не з`явився, звернувся до суду з заявою, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, у разі повторної неявки відповідачів в судове засідання не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в своїх інтересах та інтересах [PERSON] , 2003 р.н., [PERSON] , 2005 р.н., [PERSON] , 2008 р.н., [PERSON] , 2011 р.н., [PERSON] , 2014 р.н. та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника відповідача, останній просив розглядати справу за його відсутності, вимоги не визнав, просив в позові відмовити, застосувавши строки позовної давності. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , кожен окремо, в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення слухання справи та відзиву до суду не подавали. Представник третьої особи Виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області в особі органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, заперечував проти задоволення вимог щодо виселення та зняття з реєстрації неповнолітніх дітей, зокрема надав висновок про недоцільність виселення та зняття з реєстраційного обліку неповнолітніх дітей [PERSON] , 2005 р.н., [PERSON] , 2008 р.н., [PERSON] , 2011 р.н. та [PERSON] , 2014 р.н. Враховуючи те, що у справі виступає декілька відповідачів, від представника одного з них подано заяву про розгляд справи його відсутність, у суду відсутні підстави для проведення заочного розгляду справи. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами докази, дійшов такого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 14 січня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" (правонаступником якого є позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк") та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № DNТ0GK00000971, відповідно до умов якого відповідно до умов якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 200 000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% річних, з кінцевим терміном повернення до 14 січня 2023 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Згідно з п. 1.3 кредитного договору, кредит надається на поліпшення якості окремого житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Встановлено, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" (правонаступником якого є позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк") та відповідачем [PERSON] 14 січня 2008 року укладено договір іпотеки № DNG0GI0000004454, відповідно до умов п. 1.1 якого, відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 93,7 кв. м., житловою площею 42,6кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний будинок належить відповідачу [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування від 24.10.2001 року, посвідченого Новомосковською державною нотаріальною конторою за р.№ 1-3976 та договору дарування від 30.12.2004 року, посвідченого Новомосковською державною нотаріальною конторою за р.№ 2-5305 (п. 1.2 Договору). Відповідно до умов договору іпотеки визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя. В той же час, з довідки виданої Виконавчим комітетом Новомосковської міської ради Дніпропетровської області від 01 червня 2020 року за вих. № 1174 вбачається, що в житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: з 06.04.2009 року - [PERSON] , [INFO] ; з 22.02.2010 року - [PERSON] , [INFO] ; з 22.02.2010 року - [PERSON] , [INFO] ; з 20.12.2018 року - [PERSON] , [INFO] ; з 22.02.2010 року - [PERSON] , [INFO] ; з 20.12.2018 року - [PERSON] , [INFO] . Вказані обставини також підтверджуються довідками Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області від 12 жовтня 2020 року за вих. № 2482/4, вих. № 2482/3, вих. № 2482/2, вих. № 2482/1. Судом встановлено та сторонами не заперечувалося, що свої зобов`язання за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» виконало в повному обсязі, надавши відповідачу [PERSON] кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Встановлено, що відповідач [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, яке належить йому на праві власності на підставі договорів дарування від 24.10.2001 року за р.№ 1-3976 та від 30.12.2004 року за р.№ 2-5305, посвідчених Новомосковською державною нотаріальною конторою, однак в порушення вимог Договору іпотеки, зареєстрував в житловому будинку зазначених вище осіб без отримання від іпотекодержателя, тобто АТ КБ «ПриватБанк» письмової згоди на такі дії. АТ КБ «ПриватБанк» у позові посилалося на те, що відповідач [PERSON] та усі інші мешканці, що були зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, з порушенням вимог законодавства та не мають права користування будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а тому з огляду на приписи ст. 109 ЖК УРСР та ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» повинні бути виселені з іпотечного майна та зняті з реєстраційного обліку. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення, зазначено, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Відповідно до приписів ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Системний аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців підлягають застосуванню положення ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК УРСР. За змістом цих норм права особам, яких виселяють із жилого будинку - предмета іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Аналогічний висновок сформульовано й у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, який підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18). Вирішуючи питання про виселення з іпотечного житла, також необхідно враховувати, що Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступив від висновків щодо застосування статей 39, 40 Закону України "Про іпотеку" та статті 109 ЖК Української РСР у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 305/388/17 (провадження № 61-37226св18) та від 20 лютого 2019 року у справі № 334/7331/15 (провадження № 61-15007св18) та зазначив, що у разі встановлення, що в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, з посиланням на статтю 40 Закону України "Про іпотеку" та статтю 109 ЖК Української РСР наявні правові підстави для виселення відповідачів без надання іншого житла. Отже, судам необхідно досліджувати питання, чи повністю за кредитні кошти придбано предмет іпотеки. У протилежному випадку виселення без надання іншого житла є неможливим. Як вже було встановлено, предмет іпотеки належить відповідачу [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування від 24.10.2001 року, посвідченого Новомосковською державною нотаріальною конторою за р.№ 1-3976 та договору дарування від 30.12.2004 року, посвідченого Новомосковською державною нотаріальною конторою за р.№ 2-5305 (п. 1.2 Договору іпотеки). Згідно з п. 1.3 кредитного договору, кредит надається на поліпшення якості окремого житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відсутні підстави для виселення відповідачів з іпотечного майна без надання останнім іншого житла, оскільки передане в іпотеку нерухоме майно, придбане не за кредитні кошти. Зазначений правовий висновок відображено в постановах Верховного Суду України від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц, від 07 липня 2021 року по справі справа № 127/5872/14, провадження № 61-2561св20. В той же час суд зауважує, що позивач АТ КБ «ПриватБанк» просило виселити з іпотечного будинку та зняти з реєстраційного обліку неповнолітніх: [PERSON] , 2003 р.н., [PERSON] , 2005 р.н., [PERSON] , 2008 р.н., [PERSON] , 2011 р.н., [PERSON] , 2014 р.н. Так, у своєму висновку від 15 травня 2023 року за вих. № 923/0/2-23 року орган опіки та піклування Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області посилався на те, що виселення з житлового будинку та зняття з реєстрації за вказаною адресою неповнолітніх [PERSON] , 2003 р.н., [PERSON] , 2005 р.н., [PERSON] , 2008 р.н., [PERSON] , 2011 р.н., [PERSON] , 2014 р.н., суперечитиме нормам чинного законодавства України, зокрема ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ЗУ «Про охорону дитинства», оскільки це призведе до звуження обсягу існуючих житлових прав та порушення охоронюваним законом інтересів дитини. Крім того, родина [PERSON] є багатодітною та іншого житло не має. Суд з такою позицією органу опіки та піклування погоджується в повній мірі, з огляду на нижченаведене. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Неповнолітні діти - [PERSON] , 2003 р.н., [PERSON] , 2005 р.н., [PERSON] , 2008 р.н., [PERSON] , 2011 р.н. та [PERSON] , 2014 р.н. набули право користування житловим будинком як члени сім`ї власника [PERSON] відповідно до вимог ст. 405 ЦК України, ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства», а тому, зберігають це право протягом всього часу перебування житлового будинку в іпотеці. Крім того, відповідач [PERSON] відповідно до рішень Виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 26.11.2012 року № 577 та № 578 призначений опікуном над дітьми-сиротами [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чим за дітьми закріплено право користування житлом за місцем реєстрації опікуна за адресою: [ADDRESS] . При цьому, суд звертає увагу на те, що орган опіки та піклування посилався у своєму висновку на те, що родина відповідача [PERSON] є багатодітною та іншого житла не має. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 10 липня 2019 року у справі № 465/7083/13-ц (провадження № 61-31340св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19), від 09 серпня 2020 року у справі № 755/16152/16 (провадження № 61-11414св19). Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимогАкціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк". Щодо заявленого стороною відповідача клопотання про застосування строку позовної давності. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18). У зв`язку з тим, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, суд не вирішує питання про застосування строку позовної давності . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позову, судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed