Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , законним представником якого є [PERSON] , про визнання права власності за набувальною давністю. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві приватної власності належить 5/8 частин будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу та права на спадщину за законом. Відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування належить 1/8 частина вказаного вище будинку. [PERSON] та [PERSON] на підставі спадкування за законом належить по 1/8 частині будинку [ADDRESS] . 03.11.1981 вказаний будинок був придбаний [PERSON] у період перебування у шлюбі з позивачем. Після смерті [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина за законом. Позивач [PERSON] та її, на той час малолітній син, отримали свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину майна. Іншу 1/6 частину отримав син спадкодавця [PERSON] . Рішенням Золотоніського районного народного суду Черкаської області від 23.10.1985 свідоцтво про спадщину визнано частково недійсним у зв`язку зі вступом у спадщину ще одного сина спадкодавця [PERSON] . За [PERSON] та її сином [PERSON] визнано право власності на частину будинку, на іншу частину визнано право власності за [PERSON] та [PERSON] в розмірі по 1/8 частині. 11.06.2016 відповідно до договору дарування [PERSON] отримав від [PERSON] належну йому на праві власності 1/8 частину будинку [ADDRESS] . З часу прийняття рішення про визнання права власності за іншими спадкоємцями у 1985 році відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] постійно проживали у рф, ніколи не приїздили на територію України і не спілкувалися з позивачем. Фактично з того часу [PERSON] утримує житловий будинок. Всі витрати по утриманню, проведенню поточних та капітальних ремонтів, сплати комунальних послуг позивач несла самостійно, було проведено газопостачання та сплачувалися податки за землю. Однак, розпоряджатися повністю вказаним будинком позивач не має можливості, оскільки той факт, що частина будинку належить іншим власникам позбавляє її цієї можливості незважаючи на те, що остання проживає у вказаному будинку 40 років. Позивач вважає, що вона як повноправний власник безперервно та відкрито користується всім будинком по [ADDRESS] , набула права власності на законних підставах, а тому має право на частину майна, що належить [PERSON] та [PERSON] за набувальною давністю. \~ \~ \~ \~Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 06.04.2021 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 27.04.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. 30.04.2021 до Головного територіального управління юстиції у Черкаській області направлено документи для виконання щодо вручення компетентним судом рф відповідачам [PERSON] та [PERSON] копії позовної заяви з додатками. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30.06.2022 провадження у справі зупинено до надходження відповіді від іноземного суду на судове доручення про надання правової допомоги. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 14.02.2023 провадження у справі поновлено та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 17.04.2023 закрито підготовче судове засідання у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. У судове\~засідання позивач\~не з`явилася.\~Подала до\~суду заяву\~про розгляд\~справи без\~її участі.\~Зазначила у\~заяві,\~що з прийнятим рішенням суду згідна. Законний представник неповнолітнього відповідача [PERSON] у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог. Відповідачі [PERSON] \~та [PERSON] ,\~які є\~громадянами рф,\~у судове\~засідання не\~з`явилися. На офіційному веб-сайті судової влади України розміщено оголошення про виклик до суду вказаних вище відповідачів. Щодо порядку повідомлення відповідачів, які проживають в рф, суд додатково враховує позицію Верховного Суду (постанова від 14 квітня 2022 року по справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21)). Зокрема, при розгляді справи щодо юрисдикційного імунітету касаційна інстанція виходила з того, що немає потреби додатково повідомляти відповідача рф, у зв`язку з вчиненням останньою збройної агресії проти України та запереченням нею суверенітету Української держави. Відомості про зазначені процесуальні рішення оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень, відомості якого є загальнодоступними у мережі Інтернет. Заслухавши законного представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке. Як вбачається з матеріалів справи, свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 10.02.1978, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу від 03.11.1981 [PERSON] придбала будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] . Згідно договору про встановлення порядку користування вказаним вище будинком з надвірними будівлями від 28.12.1982 між [PERSON] та [PERSON] затверджено порядок користування будинком та надвірними спорудами. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 22.02.2021 [PERSON] помер [INFO] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.01.1985 спадкоємцям 1/3 будинку по [ADDRESS] після померлого [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] .. На 1/6 частину будинку свідоцтво про право на спадщину не видано. Описовою частиною рішення Золотоніського районного народного суду Черкаської області від 23.10.1985 встановлено, що відповідно до свідоцтва про спадщину від 07.03.1985 відповідач [PERSON] успадкував 1/6 частину будинку по [ADDRESS] . Відповідно до рішення Золотоніського районного народного суду Черкаської області від 23.10.1985 свідоцтво про спадкування, видане 22.01.1985 Золотоніською державною нотаріальною конторою [PERSON] та її сину [PERSON] , а також свідоцтво про спадкування від 07.03.1985, видане Золотоніською державною нотаріальною конторою [PERSON] на спадкування майна після померлого [PERSON] , визнано частково недійним. Визнано за [PERSON] та її неповнолітнім сином [PERSON] право власності на частину будинку після померлого [PERSON] , що розташований по [ADDRESS] . За [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на 1/8 частину кожному цього ж будинку. Згідно договору дарування від 15.06.2016 [PERSON] подарував [PERSON] 1/8 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд по [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №61901609 від 22.06.2026 [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/8 частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд по [ADDRESS] . Згідно ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, а рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У пункті 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування, набувальна давність не переривається (ч.3\~ст.344 ЦК). У постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі №175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) зазначено, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. У своїй постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Судом встановлено, що позивач [PERSON] не є добросовісним набувачем, оскільки власниками спірного нерухомого майна є [PERSON] та [PERSON] , про що відомо позивачу, підтверджується матеріалами справи і не заперечується нею у позовній заяві. Будь-яких доказів відсутності власників спірного майна, позивачем не надано. Позивач [PERSON] в обґрунтування позову посилається на те, що з часу прийняття рішення про визнання права власності за іншими спадкоємцями у 1985 році вона ніколи не бачила відповідачів [PERSON] та [PERSON] , оскільки вони постійно проживали у рф та не приїжджали на територію України. Позивач разом із своїм сином [PERSON] та його сім`єю утримують спірне майно. До цього часу всі витрати по утриманню, проведенню поточних та капітальних ремонтів, по сплаті комунальних послуг позивач несла самостійно. Також було проведено газопостачання, сплачувалися податкові збори за землю. Суд зауважує, що користування та утримання позивачем частинами житлового будинку [ADDRESS] , які належать на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] , не є достатньою підставою для набуття нею права власності на вказані частини за правилами\~статті 344 ЦК України. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння нею спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені\~статтею 344 ЦК України. Таким чином, позовні вимоги до відповідачів [PERSON] та [PERSON] є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення у повному обсязі. Щодо позовних вимог до [PERSON] , законним представником якого є [PERSON] , суд приходить до таких висновків. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Згідно зі\~ст. 51 ЦПК України\~суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Відповідно до ч. 1,3\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадком. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 175 ЦПК України\~встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності відомостей про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. З огляду на зазначене, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному\~ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Таким чином встановивши, що у даному спорі відсутні вимоги до [PERSON] , законним представником якого є [PERSON] , однак відповідні клопотання стороною позивача під час розгляду справи не заявлялися, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині, оскільки позов пред`явлено до неналежного відповідача. У відповідності до ст.\~141\~ЦПК України судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову, не підлягає відшкодуванню у зв`язку з відмовою у задоволенні вимог.

Outcome: dismissed