Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

Представник позивача адвокат Холмогорова Лариса Василівна, що діє в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги мотивувала тим, що між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Так, при укладенні даного договору [PERSON] , діючи як представник [PERSON] , стверджувала, що він зобов`язується знятися з реєстрації постійного місця проживання за цією адресою не пізніше 1 місяця з моменту посвідчення цього договору. [PERSON] , [INFO] , фактично зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але не проживає за вказаною адресою з 12 березня 2012 року, про що складено акт про встановлення факту не проживання за підписами сусідів-свідків та директора ТОВ «Управління житлом» [PERSON] . [PERSON] не проживає в житловому приміщенні за вказаною адресою у зв`язку з виїздом за кордон, до Польщі, та має зареєстроване постійне місце проживання: [ADDRESS] . Реєстрація відповідача у придбаній квартирі обумовлює додаткові фінансові витрати для позивача як нового власника по сплаті житлово-комунальних послуг для правонаступника, зокрема, вивезення твердих побутових відходів, обслуговування (прибирання, поліпшення умов) та освітлення прибудинкової території, розмір яких обчислюється відповідно до кількості зареєстрованих осіб. Зазначила, що відповідач, [PERSON] , не заперечує проти зняття його з реєстрації підтверджується змістом відзиву на позовну заяву у справі за позовом [PERSON] від 07 листопада 2022 року (справа № 308/14650/22). За наслідками розгляду вищевказаної справи відмовлено у залученні правонаступника [PERSON] та роз`яснено право на звернення до суду самостійно [PERSON] як новому власнику з окремим позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Попередньо позивач зверталась до ЦНАП м.\~Ужгорода для зняття відповідача. Там їй надали роз`яснення, що можуть надати цю адміністративну послугу тільки безпосередньо особі, якої вона стосується, при її особистому зверненні та при наявності внутрішнього паспорту громадянина України, або на підставі рішення суду, яким особу визнано такою, що втратила право на користування приміщенням. Це змусило її звернутися до суду з даним позовом. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача. Враховуючи вищенаведене, вважає, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по його утриманню житлового приміщення, а тому, [PERSON] , як новий власник житла вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки вказана реєстрація відповідача створює їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. Ухвалою суду від 06.04.2023 відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, через канцелярію суду представник позивача подала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі. Позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Відзив відповідачем до суду подано не було. На підставі ст. 280, ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає можливим провести заочний розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17.11.2022. Як випливає з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Згідно акта про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації від 03.11.2022 [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з 12 березня 2012 року. Щодо доданого до позовної заяви відзиву на позовну заяву від 07.11.2022, суд зазначає, що такий був поданий по цивільній справі за іншим позовом між іншими сторонами, а саме: за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому суд такий до уваги не бере. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статтею\~150\~Житлового кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Така позиція висвітлена в постанові Верховного Суду України у справі №6-709цс16 від 16.11.2016. Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, а саме, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, закріплений у ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст. ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, оцінивши належність та допустимість доказів, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, враховуючи, що відповідач по подав відзиву на позов, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд встановив, що відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає з 2012 року, поважних причин відсутності за місцем реєстрації судом в ході розгляду справи не встановлено, а тому відповідач втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Відповідач не є власником будинку, тому його права не є похідними від права власності. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на наведене, з відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову до суду.

Outcome: approved