Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що [INFO] помер її син [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина за законом. На підставі заяви позивачки про прийняття спадщини 12.01.2022 року Другою Коростенською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №12/2022. На підставі договору міни приватизованих квартир від 26.05.2003 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3341, померлому [PERSON] належало 1/2 частки квартири [ADDRESS] . Звернувшись до Другої Коростенської державної нотаріальної контори із заявою щодо оформлення спадкових прав після смерті сина та отримання відповідного свідоцтва про право на спадщину, позивачці було відмовлено у його видачі, посилаючись на те, що при підготовці до видачі відповідного свідоцтва було виявлено запис обтяження №13013304 (спеціальний розділ) від 26.01.2016, яким накладено арешт на все належне нерухоме майно сина позивачки. Збереження арешту майна за відсутності підстав для цього є порушенням права власності позивача щодо володіння, розпорядження та відчуження своїм майном. Разом з тим, слід зазначити, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , був помилково включений державним виконавцем до відповідної постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 26.01.2016 ВП [NUMBER], оскільки вищевказаний житловий будинок на праві власності належить [PERSON] , що підтверджується копією довідки виданої виконкомом Ушомирської сільської ради Коростенського району Житомирської області від 28.12.2022 №1294. Просила зняти арешт з усього нерухомого майна, що належить на праві власності [PERSON] , який помер [INFO] та заборони на його відчуження, що застосовані Коростенським відділом державної виконавчої служби у Коростенському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 26.01.2016 ВП [NUMBER] та скасувати номер запису про обтяження - 13013304. Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач належним чином повідомлявся про судовий розгляд справи (направлення копії ухвали про відкриття провадження по справі за місцем знаходження відповідача), відзив на позов та інших заяв, клопотань представник відповідача не подав. Дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне: Так відповідно до приписів Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається. Відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 26.01.2016 року ВП [NUMBER] державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Коростенського міськрайонного управління юстиції накладено арешт на 1/4 частину належного майна [PERSON] , [INFO] на підставі виконавчого листа №1-195, виданий 11.08.2015 року Коростенським міськрайонним судом Житомирської області. Даних щодо закінчення (закриття) виконавчого провадження позивачем не подано. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина за законом, померлому належала 1/2 частка квартири [ADDRESS] , яку, за твердженням позивачки, вона не має змоги оформити через наявність арешту. Позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що на теперішній час відпали підстави накладення арешту на належне на праві власності [PERSON] нерухоме майно. Відповідно до ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує права. Щодо посилання позивачки про порушення положень гарантованих Конвенцією про захист прав і основоположних свобод 1950 року, то суд зазначає наступне: ст.1 Першого протоколу закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, права власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб. Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й обмеження особи в повній мірі реалізувати своє право власності на майно, зокрема шляхом накладення державою певних обмежень є предметом регулювання ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997р. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 р., "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 р., "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 р., "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 р., "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 р., "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 р., "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 р., "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 р.) свідчить про наявність трьох основних критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях втручання в право на мирне володіння майном мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 р. у справі N 6-2776цс16). Таким чином, наведені вище норми національного законодавства, практика Європейського Суду з прав людини по застосуванню положень ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вимагають надання судами оцінки всім обставинам по справах, де предметом є право на мирне володіння своїм майном. Виходячи з того, що при зверненні до суду позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, суд не вважає можливим задовольнити позовні вимоги за їх недоведеністю, що не позбавляє права на повторне звернення до суду з вимогами на підставі нового доказу, який є іншою підставою позову.

Outcome: dismissed