Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 06.04.2023, просить зняти арешт на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , накладений ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11.05.2010 у справі № 2-1426/2010. Позов обґрунтовує тим, що його батько [PERSON] був власником квартири [ADDRESS] . Під час оформлення спадщини після смерті батька стало відомо, що на вказану квартиру накладено арешт та оголошено заборону на відчуження нерухомого майна на підставі ухвали Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11.05.2010 по справі № 2-1426/2010, що належить [PERSON] , хоча попереднім власником квартири був [PERSON] і спору за квартиру ніколи не виникало, в тому числі із [PERSON] . Постановою державного виконавця Дніпровського відділу ДВС у місті Запоріжжі Тимофєєвою О.Г. від 17.05.2010 накладено арешт та заборону відчуження нерухомого майна у виконавчому провадженні № 19273226, боржником якого є [PERSON] , яке не було його власністю. 15.12.2022 він звернувся до Дніпровського відділу ДВС у місті Запоріжжі із заявою про ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження № 19273226 та отримання його копії, проте отримав відповідь про його знищення. Представник співвідповідача Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надав відзив на позов, в якому зазначив, що арешт за реєстраційним номером обтяження: 9836418 накладений в межах заходів забезпечення позову, відповідно до ухвали № 2-1426/2010 від 11.05.2010, виданої Заводським районним судом м. Запоріжжя щодо накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Саме тому, у відповідності до частини першої статті 158 ЦПК України лише суд може скасувати заходи забезпечення позову власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасників справи, а тому Дніпровський відділ ДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не може виступати відповідачем по справі, оскільки в даному випадку рішення суду щодо накладення арешту в межах заходів забезпечення позову. Співвідповідач [PERSON] відзив на позов не подав. Ухвалою від 28.02.2023 відкрите провадження у справі. Справа призначена до розгляду у загальному провадженню та призначено підготовче засідання. Ухвалою від 31.03.2023 витребувано у Заводського районного суду м. Запоріжжя копію матеріалів цивільної справи № 2-1426/2010. Витребуваний доказ поданий суду 01.04.2023. Ухвалою від 24.04.2023 закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Подав заяву про розгляд справи без його участі. Позов підтримав. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Причини неявки суду не повідомив. Представник Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився. Подав заяву про розгляд справи без його участі. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Ухвалою про забезпечення позову від 11.05.2010 у справі № 2-1426/2010 Заводським районним судом м. Запоріжжя задоволена заява [PERSON] про забезпечення позову в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позов забезпечений шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві власності. 14.05.2010 між [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 14.05.2010, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Шаповаловою О.Г., зареєстрований в реєстрі за № 737, витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 14.05.2010 № 8534218, та витягом про державну реєстрацію прав від 27.10.2010 № 27796148. Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.09.2010 у справі № 2-1426/10 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики залишено без розгляду. Постановою про закінчення виконавчого провадження № 19273226, винесеною державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Тимофєєвою О.Г. 18.05.2010, виконавче провадження з примусового виконання ухвали № 2-1426, виданої 11.05.2010 Заводським районним судом м. Запоріжжя про накладення арешту на квартиру [ADDRESS] закінчено. Відповідно до інформаційної довідки з ДРРП від 08.11.2022 № 314456433 на підставі договору купівлі-продажу від 14.05.2010, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шаповаловою О.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 737, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . На спірну квартиру накладене обтяження - арешт нерухомого майна на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП 19273226, 17.05.2010, Ленінський ВДВС Запорізького МУЮ, Державний виконавець Тимофєєва О.Г. Власником нерухомого майна зазначений [PERSON] . Арешт накладений на виконання ухвали Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11.05.2010 по справі № 2-1426/2010. Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 07.07.2022 № 69403781, 07.07.2022 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шаповаловою О.Г. заведено спадкову справу № 4/2022 після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20.03.1970 спадкодавець [PERSON] є батьком позивача [PERSON] . Судом встановлено, що відповідно до статті 1261 ЦК України позивач [PERSON] є спадкоємцем власника спірної квартири [PERSON] за законом першої черги. Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 17 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 391 ЦК України). Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 15.03.2013 справі № 6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 постанови від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до частини шостої статті 154 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час набрання законної вили ухвали від 17.09.2010 у справі № 2-1426/10) якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. На момент накладення Заводським районним судом м. Запоріжжя арешту на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 16.01.2007, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Півняком О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 48, нерухоме майно належало на праві власності [PERSON] . Таким чином, [PERSON] , майно якого було обтяжене, не був власником спірної квартири. Згідно з частиною шостою статті 154 ЦПК України в редакції, чинній на час постановлення Заводським районним судом м. Запоріжжя ухвали від 17.09.2010 у справі № 2-1426/10, якою був залишений без розгляду позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, якщо заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Таким чином, заходи забезпечення позову у вигляді арешту спірної квартири застосовувались до набрання ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.09.2010 у справі № 2-1426/10 законної сили, тобто до 22.09.2010. Суд дійшов висновку про те, що в теперішній час відпали підстави для подальшого арешту спірної квартири, у зв`язку з чим позов необхідно задовольнити частково та зняти арешт зі спірної квартири, накладений ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11.05.2010 у справі № 2-1426/2010. При цьому, позов в частині вимог до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задоволенню не підлягає у зв`язку з наступним. Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Отже, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто постановити рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи: суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження 14-431цс19) зробила висновок «що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України у редакції, що була чинною 15 грудня 2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) також зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»). Предметом спору в цій справі є зняття арешту з квартири [ADDRESS] , яка є спадковим майном. Позивач звернувся із позовними вимогами до Дніпровського ВДВС у місті Запоріжжі, який не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, зі співвідповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір в сумі 1 073,60 гривні.

Outcome: partial