Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

У липні 2022 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позову вказував, що у період з часу з березня 2020 року по 08 лютого 2022 року позивач обіймав посади юрисконсульта та начальника юридичного відділу ДП «Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України». Зазначав, що у зв`язку із систематичним порушенням строків виплати заробітної плати, 08 лютого 2022 року позивачем було подано заяву про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України. Однак, у день звільнення позивачу не була повернута трудова книжка, а також не було видано копію наказу про звільнення та розрахунку заборгованості підприємства із основної та додаткової заробітних плат, розміру вихідної допомоги, а також, у порушення ст. 116 КЗпП України, не було проведено повного розрахунку, як у день звільнення так і до цього часу. Посилаючись на те, що відповідачем було навмисно порушено права позивача, зокрема, право на своєчасну оплату праці та право на отримання трудової книжки у день звільнення внаслідок чого значно ускладнений процес подальшого працевлаштування, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив задовольнити позов та стягнути з відповідача невиплачену при звільненні вихідну допомогу у розмірі 37 128 грн. 34 коп., середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні у розмірі 74 256 грн. 69 коп. а також стягнути завдану неправомірними діями відповідача моральну шкоду у розмірі 50 000 грн., а також понесені судові витрати. Ухвалою судді від 05 серпня 2022 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді від 26 вересня 2022 року відкрито провадження, та призначення розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. 15 березня 2023 року від ДП «Державний будівельний комбінат Управління справами Апарату Верховної Ради України» надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивач був прийнятий на роботу 01 квітня 2020 року, а починаючи з 11 жовтня 2019 року кошти на рахунках відповідача на виконання операційних розрахунків та для здійснення господарської діяльності були заарештовані, що підтверджується відповідними постановами. Ситуація з блокуванням рахунків відповідача тягнеться починаючи з 11 жовтня 2019 року. Тобто, позивач, під час прийняття на роботу, був обізнаний про таке становище підприємства та свідомо працевлаштувався на роботу до відповідача, в зв`язку з чим підприємство не вважає, що наведені факти зі сторони позивача можна сприймати, як факт порушення трудових прав останнього. При цьому, вказував, що твердження позивача про те, що 08 лютого 2022 року він був присутнім на робочому місці не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] з 01 вересня 2021 року виконує роботу поза робочим приміщенням відповідача (дистанційна робота), а тому підстави для відшкодування моральної шкоди за відмову у видачі трудової книжки відсутні. Також відповідачем було зазначено, що позивач звернувся із заявою про звільнення 08 лютого 2022 року у позаробочий час, у час відведений для відпочинку працівників згідно трудового розпорядку, ним було зареєстровано заяву. При цьому, вказував, що з невідомих причин позивач протягом року самостійно не з`являвся для отримання трудової книжки, з огляду на те, що позивачеві 08 лютого 2022 року направлялись листи з вимогою про отримання трудової книжки, однак вказані листи залишились без реагування. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то такі вимоги вважає необґрунтованими, оскільки позивач знав про фінансовий стан підприємства, що свідчить про те, що він свідомо йшов на погіршення свого фінансового становища. Також відповідач вважав, що позивачем пропущений строк для звернення з даним позовом до суду в частині отримання компенсації за ст. 44 КЗпП України, належних та достовірних доказів про поважність причин пропуску строку на звернення до суду у вказаній частині, позивачем надано не було. Посилаючись на викладене, просив відмовити у задоволенні позову. Позивач в судовому засіданні підтримав позовну заяву з підстав та доводів, викладених в ній. Представник відповідача проти позову заперечив, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] був прийнятий на посаду юрисконсульта за посадовим окладом згідно штатного розпису, про що був виданий наказ №113 від 02 липня 2020 року. На підставі наказу №147 від 29 липня 2020 року позивач був переведений на посаду начальника юридичного відділу з посадовим окладом згідно штатного розпису. 22 квітня 2021 року наказом №128 [PERSON] був переведений на посаду юрисконсульта юридичного відділу з посадовим окладом 14 892 грн. згідно штатного розпису. Наказом №17 від 08 лютого 2022 року позивач був звільнений із займаної посади за ч.3 ст. 38 КЗпП України. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Працівник є слабшою ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (така позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)). Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Звертаючись з даним позовом до суду, урахуванням уточнених позовних вимог, позивач вказував на те, що відповідачем, у порушення ст. 116 КЗпП України не був проведений повний розрахунок. Розрахунок із основної та додаткової заробітної плати було проведено лише 13.02.2023 року, тобто через рік. Вказана обставина не заперечувалась і відповідачем. Щодо вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд вважає, що, оскільки позивачу не були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Механізм здійснення розрахунку середнього заробітку за час затримки його виплати визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно з цією постановою, під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплати. Обчислення середньої заробітної плати при нарахуванні виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати (пункт 5 вказаного Порядку). Так, позивач був звільнений 08 лютого 2022 року, а тому останні два календарні місяці, що передували його звільненню були грудень 2021 року та січень 2022 року відповідно. З довідки про заробітну плату від 16 лютого 2023 року, наданої відповідачем, слідує, що у грудні 2021 року позивачу було нараховано і виплачено 11 644 грн. 23 коп., а у січні 2022 року - 13 108 грн. Кількість робочих днів у грудні 2021 року становила 23 робочих дні, а у січні 2022 року - 20 робочих днів, кількість робочих днів затримання розрахунку при звільнення становить 129 днів. З урахуванням відпрацьованих днів та годин за два останні місяці середньоденна заробітна плата позивача становить 575 грн. 63 коп. Розмір середнього заробітку, що підлягає виплаті позивачу відповідачем становить 74 256 грн. 69 коп., виходячи із наступного розрахунку (11 644,23+13108:43*129)=74256 грн. 69 коп. При цьому, з вказаної суми мають бути відраховані обов`язкові платежі до державного бюджету. Щодо позовних вимог про стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. Статтею 44 КЗпП України визначено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. В позовній заяві було зазначено, що причиною звільнення позивача стала порушення відповідачем норм трудового законодавства, а саме: постійна, систематична затримка виплати заробітної плати. Факт несвоєчасної виплати заробітної плати позивачу також і не заперечувався представником відповідача та підтверджується матеріалами даної справи. Як вже зазначалось, у грудні 2021 року позивачу було нараховано і виплачено 11 644 грн. 23 коп., а у січні 2022 року - 13 108 грн. За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню невиплачена при звільненні вихідна допомога в сумі 27 128 грн. 34 коп., виходячи із наступного розрахунку: 11644 грн. 22 коп. +13 108 грн./2*3=27 128 грн. 34 коп. При цьому, з вказаної суми мають бути також відраховані обов`язкові платежі до державного бюджету. Посилання відповідача на те, що на грошові кошти відповідача було накладено арешт, і позивачу при працевлаштуванні на роботу до відповідача було відомо про фінансовий стан підприємства не приймаються судом до уваги, оскільки не спростовують той факт, що невиплата звільненому працівникові сум відбулася саме з вини відповідача. Щодо застосування позовної давності. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Також, позивач просив визнати поважними причини пропуску тримісячного строку, визначеного статтею 233 КЗпП України, посилаючись на те, що він з в період часу з 04 березня 2022 року по 22 травня 2022 року здійснював підготовку особового складу підрозділу розвідки Добровільчого формування Славутської територіальної громади, а з 26 травня 2022 року і по теперішній час Добровільчого формування територіальної громади м. Українка. Специфіка вказаних напрямків підготовки передбачає тренування особового складу в умовах, наближених до бойових, зокрема, вивід ввіреного підрозділу в зону проведення навчань на період 60 календарних днів без повернення до місця дислокації формування. Вказані твердження під час розгляду справи стороною відповідача спростовані не були. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про поновлення позивачу строку встановленого статтею 233 КЗпП України для звернення з вказаним позовом до суду в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Доводи представника відповідача про те, що позивачем був пропущений строк для звернення до суду з позовною вимогою про стягнення вихідної допомоги при звільненні, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне. Поняття та підстави виплати вихідної допомоги визначені ст. 44 КЗпП України. За змістом цієї норми вихідна допомога - це грошова виплата працівникові, який звільнений з роботи не з власної ініціативи, яку виплачує роботодавець у випадках, передбачених законом або сторонами. Вихідна допомога не ототожнюється із заробітною платою, оскільки її розмір не пов`язаний за кількістю і якістю праці, а лише з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав, що виплачуються працівникові при звільненні. Тобто, основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи. Отже, спір стосується невиплати вихідної допомоги при звільненні на яку працівник має право, згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, а тому не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про її стягнення. Вказана правова позиція викладена у постанова Верховного Суду від 20 травня 2022 року у справі №200/1636/21-а, від 23 червня 2022 року у справі №120/513/21а, від 30 червня 2022 року у справі №380/10174/21. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем доведені позовні вимоги в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги при звільненні, а стороною відповідача ці доводи не спростовані, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та законними, у зв`язку з чим підлягають задоволенню в цій частині. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 втрати немайнового характеру внаслідок моральних від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Матеріалами справи встановлено, що внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача, а саме невиплати йому заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату працю, а також невиплати належних сум при звільненні, внаслідок чого було порушено звичний для останнього уклад життя, завдало йому моральних страждань, які виразилися в докладанні додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, останній зазнав втрат немайнового характеру, тобто йому завдано моральну шкоду. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його житті, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 1 000,00 грн. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 123, 85 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial