Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

14.01.2022 року позивачі звернулися до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначили, що вони є власниками квартир в житловому будинку по [ADDRESS] . 30.04.2021 року невідомі їм особи замінили вхідні двері в підвал їхнього будинку, чим фактично унеможливили користування ним. У даних приміщеннях розміщені інженерні мережі електро-, тепло- та водопостачання будинку. 05.05.2021 року вони отримали інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, з якої дізнались наступне: 17.09.2018 року [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу приміщення на першому поверсі будинку по [ADDRESS] , площею 16,7 кв.м.; 21.01.2019 року державним реєстратором КП «Волинське обласне БТІ» Яремчуком Г.Я. було зареєстровано зміни до Державного реєстру, за якими загальна площа належного [PERSON] об`єкта нерухомого майна змінено з 16,7 кв.м. на 190,2 кв.м. Підставою для внесення вказаних змін стали технічний паспорт, серія та номер 2514-2019, видавник; ТзОВ «Арт Буд Проект»; декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер ВЛ 141190160055, видана 16.01.2019 року Відділом ДАБК Луцької міської ради (дана реєстраційна дія стосується підвальних приміщень будинку, які в Плані поверхів будівлі зазначені під № № 40-1, 40-2, 40-4, 43-1, 43-2, 43-3, 43-4); 03.02.2021 року за договором купівлі-продажу [PERSON] відчужив вказані приміщення [PERSON] . Разом з тим, будь-хто з власників квартир будинку по [ADDRESS] нікому не відчужував цих підвальних приміщень в ньому і дозволу на їх відчуження не давав. Такі дії відповідачів є фактично незаконним заволодінням спільного майна співвласників багатоквартирного будинку. З даного приводу здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками кримінальних правопорушень, внесених до ЄРДР за ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 275, ч. 3 ст. 358 КК України. Натомість, за інформацією ЖКП № 3, у спірних підвальних приміщеннях знаходяться елементи водо- тепло- та електропостачання всього будинку. Тобто, спірні підвальні приміщення в житлового будинку [ADDRESS] є допоміжними і належать на праві спільної сумісної власності співвласникам квартир. Крім того, згаданий житловий будинок взятий на державний облік як пам`ятка архітектури місцевого значення, а тому наявні у ньому приміщення не можуть бути віднесені до об`єктів з незначними наслідками (CCI), в зв`язку з чим прийняття їх в експлуатацію суперечить вимогам закону. Поряд з цим, декларації про готовність об`єкта до експлуатації, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (CCI), містить ряд недостовірних відомостей. Враховуючи наведене, просить суд: скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (CCI) серії ВЛ № 141190160055, зареєстрованої 16.01.2019 року Відділом ДАБК Луцької міської ради; скасувати рішення державного реєстратора КП «Волинське обласне БТІ» про державну реєстрацію прав від 21.01.2019 року про зміни до запису Державного реєстру прав та зміни до права власності; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] приміщення підвального поверху загальною площею 169,7 кв.м. житлового будинку по [ADDRESS] , технічна характеристика яких вказана в технічному паспорті на нежитлове приміщення [ADDRESS] № № 2514-2019 , виготовленому станом на 10.01.2019 року, а саме: № 1 - «торговий зал № 1» площею 90,1 кв.м.; № 2 - «сходова» площею 11,2 кв.м.; № 3 - «санвузол» площею 18,9 кв.м.; № 4 - «підсобне приміщення» площею 11,5 кв.м.; № 5 - «коридор» площею 7,2 кв.м.; № 6 - «сходова» площею 11,3 кв.м.; № 7 - «коридор» площею 4,5 кв.м.; .№ 8 - «приямок» площею 3 кв.м.; № 9 - «приямок» площею 3 кв.м.; №10 - «приямок» площею 3 кв.м.; № 11 - «приямок» площею 3 кв.м.; № 12 - «приямок» № 3 кв.м. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.07.2022 року до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивачів було залучено [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (Том 1, а.с. 158-159). 04.08.2022 року третіми особами без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивачів - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було подано до суду письмові пояснення на позовну заяву(Том 1, а.с. 168-171), в яких останні зазначили, що із обґрунтування позовної заяви вони згідні повністю, а тому заявлені позовні вимоги підтримують. Вважають, що спірна реконструкція підвальних приміщень, які розташовані у їхньому будинку, є нічим іншим як рейдерське відповідних їх площ, яке було легалізованим шляхом надання недостовірних відомостей у відповідних документах, що стали підставою проведення подальших реєстраційних дій державним реєстратором. Також, неправомірні дії [PERSON] шляхом блокування дверей у підвальні приміщення позбавило їх укриття у воєнний стан (т. 1 а.с. 168-171). В судовому засіданні представник позивачів - адвокат М`яловіцький В.Л. заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав. Додатково пояснив, що у відповідача [PERSON] не було жодних правових підстав для набуття у власності зміненого об`єкта нерухомого майна, площа якого наразі становить 190,2 кв.м., оскільки йому належало приміщення, площа якого складала 16,8 кв.м. Відповідач фактично незаконно захопив підвальні приміщення в будинку. Натомість, [PERSON] не можливо вважати добросовісним набувачем, оскільки остання була обізнаною про незаконність відчуження [PERSON] спірного майна. Крім того, остання свідомо передала дане приміщення в іпотеку. Просив позов задовольнити повністю. Треті особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивачів - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, до початку судового засідання подали заяви з проханням розгляд справи здійснювати без їх участі (т. 1 а.с. 168-171). Представник відповідача [PERSON] - адвокат Мохнюк М.В. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову покликаючись на наступні обставини. Вказує, що договір купівлі продажу його довірителькою спірного приміщення наразі не скасований та ніким не оспорюється, а доводи про недобросовісність набуття нею такого майна є виключно припущеннями сторони відповідачів. У спірних підвальних приміщеннях елементи водо- тепло- та електропостачання всього будинку та засоби їх обліку не знаходяться. Щодо декларації про готовність об`єкта до експлуатації, то така вже вичерпала свою дію шляхом її реалізації, а тому відповідна вимога про її скасування задоволенню не підлягає. У свою чергу, скасування рішення про державну реєстрацію права власності є неефективним способом захисту, а вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння, з огляду на створення в житловому будинку по [ADDRESS] ОСББ, може бути пред`явленою виключно за позовом усіх співвласників або самого ж об`єднання. Враховуючи наведене, у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. Представник відповідача - Відділу ДАБК Луцької міської ради в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнав частково та пояснив суду, що у даному випадку декларація про готовність об`єкта до експлуатації підлягає скасуванню, оскільки [PERSON] при подачі інформації щодо належного йому приміщення вказав недостовірні відомості. Оскільки діюче на момент виникнення спірних правовідносин законодавство не передбачало обов`язку проведення перевірки достовірності поданої [PERSON] інформації, Відділом ДАБК Луцької міської ради проведено відповідні реєстраційні дії. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, прочини неявки суду не повідомив, про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи від нього на адресу суду не надходили. Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] (кв. 31), [PERSON] (кв. 18), [PERSON] (кв. 38), [PERSON] (кв. 13), [PERSON] (кв. 32) є власниками/співвласниками житлових приміщень, які знаходяться у будинку [ADDRESS] (Том 1 , а.с. 19-23). Як вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 255265774 від 05.05.2021 року (далі - Інформаційна довідка) 21.01.2019 року державним реєстратором комунального підприємства «Волинське обласне БТІ» Яремчуком Г.Я. було проведено реєстраційні дії у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо зміни площі належного [PERSON] об`єкта нерухомого майна - нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , із 16,7 кв.м. на 190,2 кв.м. Підставою для внесення вказаних змін стали технічний паспорт, серія та номер 2514-2019, видавник: ТзОВ «Арт Буд Проект»; декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія ВЛ № 141190160055, видана 16.01.2019 року, видавник: Відділ ДАБК Луцької міської ради (Том 1, а.с. 24). Вищевказана декларація про готовність об`єкта до експлуатації наявна в матеріалах справи (Том 1, а.с. 44-52). Як слідує із технічного паспорта номер 2514-2019, виготовленого станом на 19.01.2019 року та матеріалів інвентаризаційної справи № 6308 на об`єкт нерухомого майна [ADDRESS], вищевказана реєстраційна дія стосується підвальних приміщень вказаного будинку, які в Плані поверхів будівлі літера А-5 (інвентаризаційної справи), зазначені під №№ 40-1, 40-2, 40-4, 43-1, 43-2, 43-3, 43-4 (Том 1, а.с. 28-38). Крім того, із Інформаційної довідки також вбачається, що 03.02.2021 року на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Валянською Т.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 382, [PERSON] відчужив належне йому нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 190,2 кв.м. (реєстраційний номер ОНМ: 194696807101) на користь [PERSON] . Таким чином, станом на дату постановлення даного судового рішення відповідач [PERSON] є власником спірного майна. У своєму позові позивачі посилаються на ту обставину, що вони, як співвласники приміщень житлового будинку, не давали дозволу на відчуження підвальних приміщень, а тому такими [PERSON] заволодів у незаконний спосіб. Щодо позовної вимоги про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Як було встановлено судом, зміна площі належного відповідачу [PERSON] об`єкта нерухомого майна - нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , із 16,7 кв.м. на 190,2 кв.м. була здійснена на підставі поданої ним декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії ВЛ № 141190160055, виданої 16.01.2019 року Відділом ДАБК Луцької міської ради. Так, у постанові Верховного Суду від 27.01.2021 року у справі № 826/10962/17 викладено висновок про те, що проект на будівництво створює правові наслідки за умови його відповідності встановленим вимогам і виключно у разі дотримання таких вимог проект на будівництво може бути затверджений замовником будівництва. Самочинним вважається будівництво, яке здійснюється хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, та за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Системний аналіз положення ст. 36 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», дає підстави для висновку, що саме замовник будівництва самостійно несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про початок виконання будівельних робіт. Достатньою та необхідною правовою підставою для скасування органом архітектурно-будівельного контролю реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації є встановлення факту наведення у ній замовником недостовірних даних, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом. Відповідно до постанови Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі № 916/1986/18, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації, вона вичерпує свою дію фактом виконання. Вищенаведений висновок у повній мірі узгоджується з правовою позицією, що викладена у постанові Верховного Суду від 18.07.2022 року у справі № 330/1009/19. Відтак, спірна декларацію про готовність об`єкта до експлуатації була реалізованою [PERSON] , наслідком чого стало внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто, з моменту вчинення вищевказаної реєстраційної дії така декларація вичерпала свою дію. За наведених обставин, будь-які правові підстави для задоволення позовної вимоги про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації відсутні, у зв`язку з чим суд у їх задоволенні відмовляє. Щодо позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав та витребування майна з чужого незаконного володіння. Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.07.2020 року в справі № 752/13695/18. Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (п. 38 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 922/3537/17). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16. Оскільки позивачі пред`явили саме віндикаційний позов, то такий спосіб захисту прав, як скасування рішення про державну реєстрацію прав не є належним способом захисту прав позивачів, що є самостійною підставою для відмови у позові. Такий же правовий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 11.08.2022 року у справі № 461/1980/17. В частині вимог позивачів про витребування майна з чужого незаконного володіння суд зазначає таке. В силу положення ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення) (п. 2 ч.1 ст. 2 ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»). Нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна (п. 3 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 598/175/15-ц міститься наступне: «нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Суди не встановили, чи є спірне приміщення нежитловим, бо зі стадії проектування житлового будинку призначалося для торговельних потреб непромислового характеру, чи використовувалося воно як самостійний об`єкт нерухомості, а відтак чи є допоміжним». У постанові Верховного Суду від 29.09.2021 року в справі № 760/34774/19 зазначено таке: «суди не з`ясували належним чином чи є спірне приміщення за своїми технічними та юридичними характеристиками допоміжним, та що у ньому знаходитися технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою, чи використовувалось воно для обслуговування будинку; чи навпаки є нежитловим». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.06.2022 року в справі № 922/1406/21 зазначено, що: «20. Допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 916/2069/17, від 22.11.2018 у справі № 904/1040/18, від 15.05.2019 у справі № 906/1169/17). Вищенаведені висновки в повній мірі узгоджуються із правовою позицією, яка викладена Верховним судом у постанові від 12.04.2023 року по справі № 638/5304/21. Разом з тим, у ході розгляду даної справи, стороною відповідача не доведено будь-якими доказами того, що спірне приміщення, яке перебуває у власності [PERSON] та розташоване у будинку [ADDRESS] є саме допоміжним приміщенням чи приміщенням загального користування. Як слідує із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 255265774 від 05.05.2021 року, приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею на 190,2 кв.м. та належить на праві власності [PERSON] є нежитловим приміщенням (т. 1 а.с. 24). Згідно технічного паспорту, виготовленого 10.01.2019 року ТзОВ «Арт Буд Проект» на замовлення [PERSON] (реєстровий № 2514-2019) підвальні приміщення, щодо яких його складено та які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , є нежитловими приміщеннями (т. 1 а.с. 33-38). Також суд вважає, що стороною позивачів не надано доказів того, що у спірному приміщенні знаходитися технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир) та що його будівельні елементи (збудовані стіни, встановлені двері тощо) обмежують доступ до інженерних мереж електро-, тепло- та водопостачання будинку. Відповідь на адвокатський запит ЖКП № 3 від 10.01.2022 року № 08/2-2 не береться судом до уваги, оскільки зазначена у ній інформація жодним чином не свідчить про те, що інженерні мережі будинкових комунікацій знаходяться саме у спірному приміщенні (а.с. 42). Крім того, в ході розгляду справи представник [PERSON] наголошував на тій обставині, що будь-які інженерні мережі електро-, тепло- та водопостачання будинку на території спірного приміщення відсутні, усі вони знаходяться у підвальному приміщенні до яких виде інший вхід до підвалу, саме до приміщень загального користування. Та обставина, що до підвальних приміщень у будинку за адресою: [ADDRESS] , веде виключно один вхід через приміщення, яке належить відповідачці [PERSON] , стороною позивачів належними та допустимими доказами не спростована. Слід зауважити, що ані позивачі, ані їх представник, в ході розгляду даної справи не клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, на спростування вищевказаного твердження, не заявляли, тобто саме в такий спосіб (на власний розсуд) останні розпорядилися своїми процесуальними правами щодо предмета спору. Статтею 385 ЦК України передбачено, що з метою забезпечення експлуатації багатоквартирного будинку, користування квартирами та нежитловими приміщеннями, управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку. В ході розгляду справи позивач [PERSON] повідомив суд про ту обставину, що у квітні 2022 року співвласниками житлових приміщень будинку [ADDRESS] , було створено ОСББ «Волі 15». Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено ЗУ «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» (далі - Закон № 2866-ІІІ). Приписами ст. 1 Закону № 2866-ІІІ розкрито поняття ОСББ як юридичної особи, створеної власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна. Термін «співвласники багатоквартирного будинку» вживається законодавцем у розумінні власників квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку. Статтею 4 Закону № 2866-ІІІ визначено статус ОСББ як непідприємницького товариства, що створюється для здійснення функцій, які забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання. ОСББ відповідає за своїми зобов`язаннями коштами і майном об`єднання, від свого імені набуває майнові і немайнові права та обов`язки, виступає позивачем і відповідачем у суді. Згідно із ст. 16 Закону № 2866-ІІІ об`єднання має право відповідно до законодавства та статуту об`єднання захищати права, представляти інтереси співвласників у судах, органах державної влади і органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 року у справі № 199/8324/19 звертає увагу на те, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 1952-ІV право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі прав у частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову (пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі № 466/8649/16-ц). Тобто, якщо майно вибуде з власності [PERSON] , така обставина не матиме ніякого правового значення, адже це не відновить нібито порушені права позивачів, оскільки спірне приміщення не може бути витребувано у їхню власність. Як вбачається з практики Верховного Суду, задоволення позовної вимоги про витребування майна, та відповідне рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, яке було зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. Відтак, у разі витребування спірного приміщення, у державного реєстратора виникне обов`язок внести до реєстру запис про реєстрацію за позивачами права власності на спірне приміщення, проте, такий запис буде порушувати права інших співвласників квартир, які входять до складу ОСББ «Волі 15», оскільки останні не є позивачами у даній справі. Вищенаведене свідчать про ту обставину, що із віндикаційним позовом щодо витребування майна із чужого володіння повинно звертатися саме ОСББ, оскільки спірне приміщення буде витребовуватися в користь останнього, тобто у власність співвласників багатоквартирного будинку, а не у користь декількох із них. Таким чином, належними позивачами у цій справі можуть бути лише всі власники приміщень у будинку за адресою [ADDRESS] , тобто у даному випадку - ОСББ «Волі 15». Суд також не приймає до уваги доводи сторони позивачів про недобросовісність набуття у власність [PERSON] спірного нежитлового приміщення, яке знаходиться у будинку [ADDRESS] , оскільки такі доводи належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами не підтверджуються та ґрунтуються виключно на припущеннях. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (East West Alliance Limited vs. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23.01.2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції. Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини в іншій справі, де суд вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що [PERSON], який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до [PERSON] як спадкоємця [PERSON] , відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру [PERSON] стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви [PERSON] про визнання його спадкоємцем [PERSON]. По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені [PERSON] для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності [PERSON] Влада держави не надала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях [PERSON] В своїх доводах влада держави нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій [PERSON] було порушено. …. Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (Alentseva vs. russia, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17.11.2016 року). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням. Аналогічні висновки викладено й у постанові Верховного суду від 20.03.2019 року у справі № 521/8368/15-ц. Крім того, Верховний суд України у постанові від 18.01.2017 року у справі № 6-2776цс16 вказав на необхідність досліджувати поведінку набувача після придбання об`єкта, який планується витребувати. Тобто слід вивчати, як набувач ставився до придбаного майна, чи вкладалися кошти, чи робився ремонт тощо. На переконання суду, набуваючи спірне майно у власність на підставі договору купівлі-продажу, у [PERSON] не було жодних передумов вважати, що щодо такого об`єкту існує спір, а також, що відомості, які містяться в Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно внесені неправомірно та/чи незаконно. Відповідач [PERSON] не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на це нежитлове приміщення може бути припинено в зв`язку з неправомірними діями третіх осіб чи бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для дотримання законності при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Наведені вище підстави свідчать про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , Відділу ДАБК Луцької міської ради, [PERSON] про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації та рішення про державну реєстрацію прав, витребування майна з чужого незаконного володіння, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відмову в позові. У зв`язку з відмовою у позові, суд, у відповідності до положення ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі вважає за необхідне залишити за позивачами.

Outcome: dismissed