Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з вищезазначеним позовом, в якому просив суд визнати протиправними дії відповідачів щодо нарахування заборгованості у січні 2020 року за спожитий природний газ у розмірі 1837,19 грн., визнати протиправними дії відповідачів в частині визначення об`єму та обсягу спожитого газу, виходячи із показників загальнобудинкового вузлу обліку газу, зобов`язати відповідачів здійснити перерахунок плати за газ, починаючи з грудня 2017 року до встановлення індивідуального лічильника обліку газу, з урахуванням діючих норм споживання газу для громадян в квартирах, в яких не встановлені індивідуальні газові лічильники, зобов`язання встановити у житлі позивача індивідуальний прилад обліку природного газу за рахунок відповідача до акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз». Позовні вимоги обґрунтовує тим, що є власником квартири [ADDRESS] , в якій зареєстрований і проживає, та побутовим споживачем природного газу, що постачається за вказаною адресою. Лічильник газу в квартирі не встановлений, квартира забезпечена газопостачанням з режимом використання газу для приготування їжі. Позивач вказав, що своєчасно оплачує рахунки за використаний природний газ, проте у лютому 2020 року отримав від ТОВ «Запоріжгаз збут» рахунок на оплату за спожитий газ, в якому його заборгованість у січні 2020 року становить 1837 грн. 19 коп. Він звернувся до відповідачів з заявами щодо списання заборгованості як помилково нарахованої. Листами від 25.11.2020 року N 690-Лв-9945-1120 та від 25.11.2020 року N 690-Лв-9944-1120 перший відповідач повідомив [PERSON] про те, що оператор ГРМ має право ініціювати встановлення будинкового вузла обліку як на один багатоквартирний будинок, так і на групу багатоквартирних будинків. Тому відповідачем було встановлено один лічильник на два багатоквартирних будинки. Починаючи з 1 грудня 2017 року нарахування плати за газ почали здійснювати виходячи з показів загальнобудинкового лічильника. Заборгованість утворилась в зв`язку з тим, що тридцять одна особа з цих будинків раніше звернулися до суду, і за судовим рішенням їм перерахували вартість спожитого газу, а тому обсяг газу, спожитого ними за показаннями загальнобудинкового лічильника, був перерозподілений на інших мешканців будинку. Позивач вважає, що дії відповідачів щодо нарахування заборгованості за спожитий природний газ, здійснення нарахування за спожитий газ на підставі показів загальнобудинкового лічильника газу, відмова встановити індивідуальний лічильник обліку газу в квартирі є незаконними та такими, що порушують його права. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилався на те, що до грудня 2017 року нарахування плати за спожитий газ товариство з обмеженою відповідальністю «Запоріжгаз» проводило відповідно до норм споживання (3,3 кубометрів газу на одну зареєстровану особу), встановлених Постановою КМУ від 23.03.2016 р. № 203, проте з грудня 2017 року відповідачі почали здійснювати облік спожитого газу за показниками загальнобудинкового лічильника, встановленого на два багатоквартирних будинки [ADDRESS] та [ADDRESS] . Внаслідок таких дій щомісячна норма нарахувань за спожитий газ збільшилась. Цей вузол обліку було встановлено з порушенням порядку, визначеного ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», - без відповідних рішень зборів співвласників будинку. З 1 вересня 2017 р. будинки [ADDRESS] та [ADDRESS] обслуговуються товариством з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія», проте питання щодо встановлення цього вузла обліку спожитого природного газу відповідачі не узгоджували з обслуговуючою організацією. У відповідності до положень постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28.12.2011 року № 150 "Про встановлення тарифу на траснпортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу" з 2011 року по 31 травня 2017 року до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 100 кубометрів природного газу. Оскільки позивач сплачував газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі індивідуальних, відповідач зобов"язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, де газ використовується тільки для приготування їжі. Між тим встановлення загальнобудинкового приладу обліку прирікає споживачів без індивідуальних лічильників на здійснення розрахунків за умови колективної відповідальності за спожитий газ; позбавляє їх можливості контролювати та перевіряти споживання газу та, як наслідок, - достовірність виставлених рахунків на оплату; нести тягар ризиків за втрату газу (внаслідок витоку, поломки, несанкціонованого під"єднання до системи) та нести тягар оплати таких витрат. Означене порушення права позивача як споживача відбувається на тлі того, що Законом України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" встановлений обов"язок газорозподільної організації забезпечити населення індивідуальними приладами обліку спожитого газу, від влаштування якого позивач не тільки не відмовлявся, а, навпаки, - неодноразово звертався до відповідача з заявами про встановлення лічильника газу в його житлі. У зв"язку з викладеним позивач просить: - визнати протиправними дії акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжгаз збут» щодо нарахування позивачу заборгованості за спожитий природний газ у січні 2020 року в сумі 1837 грн. 19 коп.; - визнати протиправними дії акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» в частині визначення об"єму та обсягу спожитого газу з урахуванням показників загальнобудинкового вузлу обліку газу; - визнати протиправними дії товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжгаз збут» щодо нарахування позивачу плати за спожитий газ виходячи з показників загальнобудинкового вузлу обліку газу; - зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю «Запоріжгаз збут» припинити нарахування [PERSON] вартості спожитого газу виходячи із показників загальнобудинкового вузлу обліку газу. - зобов`язати акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» здійснити [PERSON] перерахунок плати за об`єм (обсяг) спожитого природного газу, починаючи з грудня 2017 року до встановлення індивідуального приладу обліку газу виходячи із діючих норм споживання газу для громадян в квартирах, де не встановлені індивідуальні газові лічильники; - визнати за [PERSON] право на забезпечення індивідуальним безкоштовним газовим лічильником за рахунок акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» - зобов`язати акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» здійснити встановлення у квартирі [ADDRESS] , яка належить позивачу, індивідуального газового лічильника за рахунок відповідача; - стягнути солідарно з відповідачів понесені позивачем видатки з отримання професійної правничої допомоги в розмірі 6300 грн. Відповідач акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» у відзиві на позовну заяву вказав, що не визнає позовні вимоги [PERSON] , оскільки встановлення загальнобудинкового вузлу обліку газу проводилося відповідно до нормативних актів, які діяли на час встановлення цього приладу (надано акт від 09.11.2017 року прийому в експлуатацію цього об`єкту системи газопостачання), і лише 19 січня 2018 року набрали чинності зміни до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», за якими визначено інший порядок встановлення лічильників газу. Також відповідач в особі представника зазначив, що нарахування за обсяги спожитого природного газу проводиться за показаннями будинкового вузлу обліку, що відповідає діючому законодавству. У разі незгоди власника квартири розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру за власні кошти. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Окрім того, представник АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» надав суду письмове клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, яке пояснює тим, що з доданих до позовної заяви копій документів стосовно оплати послуг адвоката вбачається, що позивач оплатив адвокату за представництво інтересів в судових засіданнях при розгляді справи у суді першої інстанції 4000 грн., які є неспівмірними з визначеними в частині 4 ст. 137 ЦПК України чинниками, оскільки справа як малозначна розглядається в порядку спрощеного провадження, тому визначений адвокатом розмір витрат є завищеним та не відповідає критеріям розумності і співмірності. Відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Запоріжгаз збут» надав суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог, обґрунтовуючи це тим, що ТОВ «Запоріжгаз збут», як постачальник природного газу не забезпечує облік природного газу, а лише здійснює розрахунок оплати вартості послуг з газопостачання. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.12.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду і в справі відкрито поровадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Судом застосовані заходи забезпечення позову у виді заборони ТОВ «Запоріжгаз збут» здійснювати заходи з примусового припинення газопостачання за адресою: [ADDRESS] (особовий рахунок № [NUMBER] ) та звертатися до інших органів з метою припинення газопостачання за вказаною адресою, які діють до набрання рішенням в справі законної сили . На підставі ухвали судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.04.2021 року справу у відповідності до ст. 31 ЦПК України передано за територіальною юрисдикцією до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справу від 28.04.2021 року справу передано в провадження судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В. Ухвалою судді від 29.04.2021 справу прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Ухвалою суду від 20.09.2021 зупинено провадження у справі на підставі п. 10 ч.1 ст.252 ЦПКУкраїни до ухвалення рішення Великою Палатою Верховного Суду у справі № 212/5836/17 про перегляд рішень у подібних правовідносинах. На підставі ухвали суду від 13.01.2022 року провадження в справі поновлено. В судове засідання учасники справи не з`явилися, надавши заяви про розгляд справи без їхньої участі, за змістом яких представник позивача просить задовольнити позовні вимоги, представники відповідачів - відмовити у їх задоволенні, а представник відповідача акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», крім того, - зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають присудженню на користь позивача. Означені обставини у відповідності до ст. ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для роз"язання спору у відсутність учасників справи. З"ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований та проживає у квартирі [ADDRESS] , яка належить на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого 29 лютого 2000 року Шевченківською районною адміністрацією (а.с. 14). Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки регулюються\~Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 07.06.2018 року № 2454-VІІІ). Позивач є споживачем послуг акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Запоріжгаз". На підставі Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики такомунальних послуг від 30 вересня 2015 року N 2494 (зокрема, пункту 5 глави 3 розділу VI цього Кодексу) ПАТ "Запоріжгаз" направило споживачу [PERSON] заяву-приєднання до умов типового договору розподілу природного газу. Доказом факту приєднання споживача [PERSON] до типового договору розподілу природного газу є щомісячне споживання ним природного газу та здійснення щомісячної сплати рахунків за спожитий природний газ. Належним чином виконуючи всі умови вказаного договору, позивач регулярно оплачував рахунки ПАТ "Запоріжгаз" про сплату послуг за договором у терміни, визначені в цих рахунках. В квартирі позивача індивідуальний лічильник газу не встановлений. Квартира забезпечена газопостачанням з режимом використання газу для приготування їжі. На території м. Запоріжжя господарську діяльність з розподілу природного газу здійснює акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», яке є правонаступником ПАТ «Запоріжгаз». На виконання вимог Закону України N 3533 від 16.06.2011 року "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" в будинку [ADDRESS] відповідно до Тимчасового положення за ініціативи та кошти ПАТ "Запоріжгаз" встановлено загальнобудинковий вузол обліку газу. З моменту введення в експлуатацію лічильника споживачам будинку, а саме з 1 грудня 2017 року, нарахування обсягів спожитого природного газу здійснюється згідно з показниками загальнобудинкового лічильника газу. Вирішуючи вимоги позову щодо визнання неправомірним встановлення загальнобудинкового лічильника, суд виходить з такого. Відповідно допункту 33 частини першої статті 1 Закону України від 09 квітня 2015 року № 329-VIII «Про ринок природного газу» ринок природного газу - сукупність правовідносин, що виникають у процесі купівлі-продажу, постачання природного газу, а також надання послуг з його транспортування, розподілу, зберігання (закачування, відбору), послуг установки LNG (зріджений природний газ). Ця система правовідносин може бути представлена як сукупність договорів різного виду, які укладаються суб`єктами ринку природного газу. Права та обов`язки суб`єктів ринку природного газу як сторін відповідних договорів визначаються безпосередньозазначеним Законом. Серед споживачів окреме місце займають побутові споживачі - фізичні особи, які набувають природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх жилих приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність (пункт 23 частини першої статті 1 Закону України «Про ринок природного газу»). Серед принципів функціонування ринку природного газу пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про ринок природного газу» першочергово визначає забезпечення високого рівня захисту прав та інтересів споживачів природного газу, у тому числі забезпечення першочергового інтересу безпеки постачання природного газу, зокрема шляхом диверсифікації джерел надходження природного газу. Право споживача на отримання природного газу належної якості та кількості, фізико-хімічні показники якого відповідають встановленим нормам, відповідно до умов укладених договорів, крім випадків припинення (обмеження) постачання природного газу відповідно до вимог законодавства та умов договорів, а також безоплатне отримання інформації про обсяги та інші показники власного споживання природного газу передбачено пунктами 4,5 частини першої статті 13 Закону України «Про ринок природного газу». Означені права узгоджуються з правами, які визначені у типовому договорі постачання природного газу споживачам, затвердженому постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2500 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1386/27831). З метою отримання та реєстрації достовірної інформації про обсяги і якість природного газу під час його транспортування, розподілу, постачання, зберігання та споживання здійснюється приладовий облік природного газу (частина перша статті 18 Закону України «Про ринок природного газу»). За частиною четвертою статті 18 Закону України «Про ринок природного газу» держава заохочує впровадження новітніх систем, у тому числі апаратних засобів обліку природного газу, зокрема тих, що забезпечують можливість споживача активно управляти власним споживанням. Таким чином, приладовий облік споживання природного газу розглядається з позицій забезпечення державних гарантій прав споживачів, у тому числі побутових споживачів природного газу. Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Статтею 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» встановлено, що постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку, зокрема, для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - з 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - з 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - з 1 січня 2021 року. З наведених положень закону випливає, що після зазначених дат постачання газу вказаним категоріям споживачів має здійснюватися за умови комерційного обліку лічильниками газу, до їх настання - незалежно від наявності приладів обліку газу. Відповідно до приписів частини другої статті 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» в редакції від 20 січня 2018 року загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному статтею 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». До 20 січня 2018 року питання встановлення загальнобудинкового приладу обліку природного газу не було врегульоване на рівні закону, а регламентувалося підзаконними нормативно-правовими актами. З наведених положень вбачається, що до 20 січня 2018 року оператор газорозподільної системи мав право встановити загальнобудинковий лічильник природного газу, врегулювавши з власником (власниками) будинку, експлуатаційною організацією, балансоутримувачем будинку (будинків) тощо договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку, а також забезпечити можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку. Статтею 10 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", який внормовує особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулює правові, організаційні та економічні відносини, пов"язані з реалізацією прав та виконанням обов"язків співвласниками багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління, визначено коло рішень, прийняття яких є прерогативою зборів співвласників багатоквартирного будинку, і до них відноситься рішення про вибір моделі організації взаємовідносин з виконавцем комунальної послуги, яким (виконавцем) в розумінні Закону України "Про житлово-комунальні послуги" є акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз». Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] оснащено загальнобудинковим вузлом обліку газу в порушення порядку, визначеного статтею 10 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", без відповідного рішення зборів співвласників. Отже для встановлення загальнобудинкового лічильнику природного газу оператор газорозподільної системи не вправі діяти в односторонньому порядку, оскільки повинен був в договірному порядку врегулювати з власником (власниками) будинку, експлуатаційною організацією, балансоутримувачем будинку (будинків) тощо договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, становить частину спільного майна багатоквартирного будинку. Таке майно є спільною сумісною власністю власників квартир та нежитлових приміщень будинку (частина друга статті 382 ЦК України, частина перша статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»). Таким чином, будь-яке втручання у належні до багатоквартирного будинку інженерні мережі (незалежно від місця їх розташування - всередині чи за межами будинку) є діями, які вчиняються щодо майна, належного співвласникам такого будинку на праві спільної сумісної власності. Встановлення загальнобудинкового приладу обліку газу не є винятком з цього загального висновку, адже здійснюється з безпосереднім втручанням в інженерні мережі будинку, а сам прилад обліку, будучи приєднаним до мереж будинку, стає невід`ємною складовою частиною останніх, перестає існувати як окрема річ і бути об`єктом права власності оператора газорозподільної системи. Об`єкт же права власності співвласників багатоквартирного будинку зазнає фізичних змін. За відсутності згоди співвласників такі зміни можуть кваліфікуватися або як правопорушення, або як допустиме обмеження права власності. Проте в силу частини сьомої статті 319 та частини другої статті 321 ЦК України обмеження права власності можуть бути запроваджені виключно законом. Відтак суд приходить до висновку, що до та після 20 січня 2018 року першочергово слід враховувати, що втручання у газові мережі, що складають спільне майно багатоквартирного будинку, можна лише за згодою власників такого майна, яка мала бути надана в порядку, визначеному наведеною статтею 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (якщо в такому будинку створене об`єднання співвласників - у порядку статті 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»). Пунктом 6 "Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року N620 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 2016 року N 46), визначено, що зняття та фіксація показань будинкового вузла обліку на будинок чи групу будинків та квартирних лічильників газу (за їх наявності) здійснюються представниками оператора газорозподільної системи та експлуатаційної організації щомісяця відповідно до узгоджених між сторонами договірних відносин щодо зняття показань будинкового вузла обліку та квартирного лічильника газу. Під час зняття показань можуть за бажанням бути присутні представники відповідних державних органів, мешканці будинку. Між тим між акціонерним товариством "Оператор газорозподільної системи "Запоріжгаз" та товариством з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Мрія", яка обслуговує будинок [ADDRESS] , не існує договору про врегулювання процедури зняття показань будинкового вузла обліку, а також щодо проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку природного газу в будинку, відсутній акт балансового розмежування зі схемою та акт зняття первинних показників лічильника і вводу лічильника в експлуатацію. Оскільки відповідачем не складено акт балансового розмежування зі схемою, акт зняття первинних показників лічильника та не отримано дозвіл власника будинку на його встановлення, суд доходить висновку, що АТ "Оператор газорозподільної системи "Запоріжгаз" неправомірно нараховує споживачам, зокрема, позивачу [PERSON] , об`єм (обсяг) спожитого природного газу згідно з показаннями загальнобудинкового вузла обліку газу. Приписами абзаців третього-п`ятого пункту 4 "Тимчасового положення..." у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 2016 року № 46 передбачено, що ініціювати встановлення будинкового вузла обліку на багатоквартирний будинок, групу багатоквартирних будинків, групу споживачів можуть як власник (власники) такого будинку (таких будинків, квартир), так і оператор газорозподільної системи (1); встановлення будинкового вузла обліку здійснюється згідно з Кодексом газорозподільних систем. Встановлення будинкового вузла обліку, в тому числі витрати на проектування, монтаж, здійснюється за кошти сторони, яка ініціювала встановлення такого вузла обліку (2); власник (власники) будинку (будинків) (квартир), особа, відповідальна за експлуатацію будинку (будинків) (далі - експлуатаційна організація), балансоутримувач будинку (будинків) тощо та оператор газорозподільної системи зобов`язані врегулювати між собою договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку та лічильників газу, установлених у квартирі (далі - квартирні лічильники газу) (за їх наявності), а також забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку. У разі неврегулювання зазначених питань газопостачання такому будинку, групі будинків, групі споживачів може бути припинено відповідно до законодавства (3). Відповідно до пункту 1 глави 5 розділу IX Кодексу газорозподільних систем за ініціативи балансоутримувача (управителя) або оператора газорозподільної системи та за їх рахунок у багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких у повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу. Балансоутримувач (управитель) не може відмовити оператору газорозподільної системи в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок оператора ГРМ. З наведених нормативно-правових джерел випливає, що передумою для встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу має бути обопільне волевиявлення оператора газорозподільних систем та власників будинку (будинків, квартир), особа, відповідальна за експлуатацію будинку (будинків) балансоутримувач будинку і т.і. Тому у оператора газорозподільної системи не було жодної підстави для втручання в односторонньому порядку в газові мережі багатоквартирного будинку для встановлення загальнобудинкового лічильника. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2021 року у справі № 212/5836/17. У зв"язку з викладеним суд доходить висновку, що оператор газорозподільної системи, який в односторонньому порядку встановив для багатоквартирного будинку загальнобудинковий лічильник природного газу, діяв з порушенням вимог законодавства. Вирішуючи вимоги позову про визнання протиправним дій з визначення обсягу спожитого газу з урахуванням показників загальнобудинкового приладу обліку, суд знаходить ці вимоги грунтовними, оскільки вони пов"язані з вимогою про визнання таким, що не грунтується на законі, самостійне, на власний розсуд, встановлення оператором газорозподільної системи загальнобудинкового вузла обліку. І так як суд констатував незаконність (протиправність) з боку відповідача такого облаштування будинку загальним приладом обліку, протиправним є і визначення об"єму спожитого газу та нарахування плати за газ на підставі показників загальнобудинкового приладу обліку. Що стосується вимоги позову про зобов`язання акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» здійснити [PERSON] перерахунок плати за об`єм (обсяг) спожитого природного газу, починаючи з грудня 2017 року до встановлення індивідуального приладу обліку газу виходячи із діючих норм споживання газу для громадян в квартирах, де не встановлені індивідуальні газові лічильники, вирішуючи її на користь позивача, суд виходить з такого. Положеннями Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» встановлено систему стимулів та гарантій запровадження повного комерційного (приладового) обліку та здійснення контролю за використанням ресурсів природного газу. З прийняттям цього Закону внесено зміни до Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», який втратив чинність 1 жовтня 2015 року з прийняттям Закону «Про ринок природного газу», відповідно до яких відпуск природного газу споживачам здійснюється за умови наявності вузла обліку природного газу. При цьому населення у разі відсутності приладів обліку природного газу споживає газ за нормами, встановленими законодавством, до строків, передбачених у частині першій статті 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Проте як норми Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», так і норми Закону України «Про ринок природного газу», не ставлять у залежність визначення обсягу споживання населенням природного газу від наявності чи відсутності загальнобудинкового лічильника газу. Закон України від 21 грудня 2017 року № 2260-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» щодо порядку встановлення лічильників споживачам природного газу» змінив строк постачання природного газу, яке здійснюється за умови його комерційного обліку, в частині населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується тільки для приготування їжі, - з 1 січня 2021 року. Ці зміни набули чинності 20 січня 2018 року. Отже, з 1 січня 2018 року почало діяти правило про облік до моменту встановлення лічильників газу за нормами споживання, визначеними Кабінетом Міністрів України. Це положення не пов`язується з наявністю загальнобудинкового лічильника газу. Таким чином, законодавчими актами передбачено лише два механізми обчислення обсягу спожитого газу: 1) за даними лічильників газу; 2) за встановленими Кабінетом Міністрів України нормами споживання. Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 глави 4 розділу IX Кодексу газорозподільних систем, якщо побутовий споживач, який не забезпечений лічильником природного газу (індивідуальним або загальнобудинковим), відмовляється від його встановлення за рахунок оператора ГРМ (що підтверджується актом про порушення, складеним відповідно до вимогглави 5 розділу XI цього Кодексу), фактичний об`єм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу (алокація) по побутовому споживачу за відповідний календарний місяць визначається за граничними об`ємами споживання природного газу населенням, визначеними у додатку 10 до цього Кодексу. Тому для застосування такої санкції, як визначення фактичного об`єму спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу за граничними об`ємами споживання природного газу населенням, має бути встановлений факт відмови споживача, який не забезпечений лічильником природного газу (індивідуальним або загальнобудинковим), від його встановлення за рахунок оператора ГРМ. Таким чином, у разі невстановлення населенню у строки, зазначені у частині першій статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», лічильників газу з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу (до 01 січня 2021 року) на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, визначеними Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини третьої статті 2 Закону «Про ринок природного газу» рішення (заходи) суб`єктів владних повноважень, прийняті на виконання норм цього Закону, мають відповідати принципам пропорційності, прозорості та недискримінації. Судом встановлено, що в управителя будинку ТОВ «Керуюча компанія «Мрія» відсутні договірні відносини з АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» щодо зняття показань будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку та лічильників газу, а також щодо проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку природного газу в будинку за адресою: [ADDRESS] , відсутня також згода власників будинку, що мала бути надана в порядку, визначеному статтею 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Крім того, немає даних про те, що позивач відмовилася від встановлення йому індивідуального лічильника природного газу і чинив перешкоди представникам АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» у доступі до будинку для встановлення лічильника природного газу, а, навпаки, позивачка зверталася до відповідача із заявами, у якій просила встановити їй квартирні прилади обліку споживання природного газу. У разі невстановлення населенню у строки, зазначені у частині першій статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», лічильників газу з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу (до 1 січня 2021 року) на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, визначеними Кабінетом Міністрів України. 23 березня 2016 року Кабінет Міністрів України як повноважний суб`єкт прийняв постанову № 203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників», що мала усунути неналежний стан правового регулювання у відносинах між постачальником та споживачем природного газу, який не має лічильника. В подальшому 30 травня 2018 року Окружний адміністративний суд міста Києва ухвалив рішення у справі № 826/2507/18 про задоволення позову, зокрема, визнав протиправною та нечинною постанову № 203. 9 серпня 2018 року Київський апеляційний адміністративний суд та 27 листопада 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду залишили без змін рішення суду першої інстанції. 30 січня 2019 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 63 «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами» (далі - постанова № 63), якою, зокрема, затвердив норми споживання природного газу побутовими споживачами природного газу у разі відсутності лічильників та установив, що не допускається нарахування та облік заборгованості на особовому рахунку побутового споживача за природний газ, яка виникла у зв`язку з втратою чинності постановами № 237 та № 203. 21 лютого 2019 року Окружний адміністративний суд міста Києва постановив ухвалу у справі № 640/2305/19, якою забезпечив позов шляхом зупинення дії зазначених пунктів постанови № 63. 27 лютого 2019 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 143 «Питання споживання природного газу» (далі - постанова № 143), яка за змістом відповідає нормам постанови № 63, однак дія яких булу зупинена судом у справі № 640/2305/19. Зокрема, уряд у постанові № 143 затвердив норми споживання природного газу побутовими споживачами природного газу у разі відсутності лічильників та установив, що не допускається нарахування та облік заборгованості на особовому рахунку побутового споживача за природний газ, яка виникла у зв`язку з втратою чинності постановами № 237 та № 203. 14 серпня 2019 року Окружний адміністративний суд міста Києва у справі № 640/2305/19 ухвалив рішення про часткове задоволення позову та визнання протиправними дій Кабінету Міністрів України, зокрема, щодо прийняття зазначених пунктів постанови № 63. 10 січня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Кабінету Міністрів України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року. 13 лютого 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва у справі № 640/13591/19 ухвалив рішення про задоволення позову та визнання протиправними дії Кабінету Міністрів України, зокрема, щодо прийняття зазначених пунктів постанови № 143. Враховуючи зазначене, виникла прогалина у правовому регулюванні відносин щодо споживання населенням природного газу за відсутності лічильників . У Конституції України встановлено, що Україна є соціальною, правовою державою (стаття 1); права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3); держава забезпечує соціальну спрямованість економіки (частина четверта статті 13). Конституційний Суд України в абзаці 2 п.п. 4.1 п. 4 мотивувальної частини рішення від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 вказав, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.10.2021 року у справі № 212/5836/17 дійшла висновку що, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів. Суд бере до уваги те, що позивач має правомірні очікування стосовно законності й дійсності юридичних актів, які приймають органи публічної влади. Триваюча ситуація невизначеності сама по собі становить непропорційний тягар для особи (див mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04) § 77). Застосування норм споживання комунальних послуг не може погіршуватися невизначеністю дії нормативних актів, яким вони затверджуються. Отже, у разі виникнення спору в умовах відсутності юридичної визначеності у правовому регулюванні щодо застосовних норм споживання природного газу суд повинен застосовувати останні норми споживання природного газу, які затвердив Кабінет Міністрів України (незалежно від втрати чинності відповідною постановою, зокрема від визнання її нечинною чи скасування), до затвердження нових норм споживання природного газу. У спірний період такими постановами Кабінету Міністрів України слід вважати: постанову Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року № 203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників», якою затверджені норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, що підлягають застосуванню до послуг з постачання природнього газу населенню з 01 лютого 2016 року і до 07 лютого 2019 року; постанову Кабінету Міністрів України від 30 січня 2019 року № 63 «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами», якою затверджені норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, що підлягають застосуванню до послуг з постачання природнього газу населенню з 08 лютого 2019 року і до 06 березня 2019 року; постанову Кабінету Міністрів України від 27 лютого 2019 року № 143 «Питання споживання природного газу», якою затверджені норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, що підлягають застосуванню до послуг з постачання природнього газу населенню з 07 березня 2019 року (і до затвердження Кабінетом Міністрів України нових норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників). Суд доходить висновку, що позовні вимоги щодо зобов`язання акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Запоріжгаз" здійснити [PERSON] перерахунок плати за спожитий газ, починаючи з грудня 2017 року до встановлення індивідуального лічильника обліку газу, виходячи із діючих норм споживання газу для громадян в квартирах, в яких не встановлені індивідуальні газові лічильники, також підлягають задоволенню із зазначенням конкретних періодів нарахування обсягу спожитого природного газу. З приводу позовних вимог про визнання за позивачем права на забезпечення індивідуальними безкоштовними газовими лічильниками за рахунок відповідача суд зазначає наступне. За положеннями постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 грудня 2011 року № 150 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року по 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу. Згідно з додатком № 1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 куб. м природного газу, які становили 6,96 грн, а згідно з додатком № 1 до постанови від 27 вересня 2016 року № 1625 у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 куб. м становлять 25,20 грн. Невстановлення відповідачем індивідуальних лічильників позивачам з посиланням на те, що кошти на встановлення індивідуального лічильника в кожній квартирі Планом розвитку газорозподільної системи не передбачено, суперечить вимогам законодавства та порушує права позивача. З урахуванням вимог статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» волевиявлення позивача на встановлення індивідуального лічильника газу не може бути порушеним. Таким чином, задоволення вимог позивача щодо зобов`язання відповідача встановити індивідуальний лічильник обліку природного газу буде відповідати зазначеній державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та можливості для позивача з отримання послуги по газопостачанню; встановлення позивачеві індивідуального лічильника забезпечить оплату ним саме того об`єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість. Також суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Таким чином, саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним. Отже, обраний позивачами спосіб захисту суд вважає таким, що відповідає вимогам статті 16 ЦК України. Відповідно до статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). Зі змісту статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу та визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку. Оскільки позивач сплачував за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до частини першої України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» зобов`язаний забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі, - до 1 січня 2021 року (із змінами, внесеними згідно із Законом № 2260-VIII від 21.12.2017). Зазначене вище відповідає правовій позиції Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 214/2435/17. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання за позивачем права на забезпечення індивідуальним безкоштовним газовим лічильником за рахунок АТ «Оператор газорозподільної системи "Запоріжгаз" підлягають задоволенню. Позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів на його користь судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого. Однією з засад цивільного судочинства в силу ст. 2 ЦПК України є відшкодування стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, судових витрат. У резолютивній частині рішення зазначається, зокрема, розподіл судових витрат, як випливає із змісту частини 5 ст. 265 ЦПК України. У відповідності до ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносяться і витрати з отримання професійної правничої допомоги, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Витрати на професійну правничу допомогу внормовані статтею 137 ЦПК України. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 ст. 137 ЦПК). У відповідності до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) (1); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) (2); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (3); ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (4). Право на професійну правничу допомогу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, гарантовано статтею 59 Конституції України. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. В обгрунтування заявлених вимог щодо стягнення витрат на правичу допомогу позивачем до позовної заяви додано: договір про надання правової допомоги від 09.12.2020 р. № 20 (а.с. 30); копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 31), розрахунку витрат на правову допомогу від 09.12.2020 р. (а.с. 32); акт про прийняття грошових коштів за надання юридичних послуг згідно договору № 20 від 09.11.2020 р. (а.с. 32 зворотня сторона); квитанції до прибуткових касових ордерів за договором 09.12.2020 р. № 1, № 2, № 3 від 09.12.2020 року (а.с. 33). Крім того, суд бере до уваги тривалість розгляду справи, факт присутності представника позивача адвокат Мар`єнко В.Ю. у судових засіданнях (а.с. 59, 104, 122-123). Оскільки розмір судових витрат може бути зменшений лише за клопотанням сторони, розв"язуючи відповідне клопотання представника акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», суд вважає за можливе задовольнити його та зменшити розмір присуджених на користь позивача витрат. У зв`язку з викладеним з урахуванням складності справи; суті позовних вимог; критерію реальності адвокатських послуг, які хоча й були надані в заявленому обсязі, в тому числі шляхом відвідування судових засідань, проте всі засідання тривалі по декілька хвилин; наявності клопотання відповідача про зменшення розміру витрат, суд доходить висновку, що стягнення з відповідачів на користь позивача 5300 грн. буде домірним зазначеним в частині 4 ст. 137 ЦПК України чинникам та відповідатиме критеріям розумності і виваженості Так як питома вага порушення права позивача з боку відповідача першого є більшою, ніж з боку відповідача другого, суд вважає за необхідне розподілити означену суму пропорційно до задоволених щодо кожного з відповідачів вимог, і вважає, що покладення на першого відповідача двох третин, а на другого відповідача - однієї третини цих видатків буде відповідати вимогам розумності та виваженості. З того ж самого співвідношення часток виходить суд при розподілі судового збору в сумі 840 грн. 40 коп., від сплати якого позивач звільнений на підставі ч. 3 ст. 22 закону України «Про захист прав споживачів». На підставі викладеного,

Outcome: approved