Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-16 00:00:00

[PERSON] 20 грудня 2022 року звернулась до суду з позовом до Київського національного університету ім.Т.Шевченка про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи від 08.11.2021 року й 27 березня 2023 року про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позов мотивований тим, що вона з 04.09.2028 року працювала на посаді доцента кафедри парламентаризму та політичного менеджменту Інститутут публічного управління та адміністрування Національної академії державного управління при Президентові України по строковому трудовому договору згідно наказу № 646-ос від 03.09.2018 року. 30.06.2021 року була звільнена із займаної посади в порядку переведення до Київського національного університету ім.Т.Шевченка відповідно до п.5 ст. 36 КЗпП України згідно наказу № 438-ос від 18.06.2021 року. З 01.07.2021 року по 31.12.2021 року вона прийнята на посаду доцента (0,5 ставки) кафедри публічної політики Навчально-наукового інституту публічного права та державної служби Київського національного університету ім.Т.Шевченка за переведенням із Національної академії державного управління при Президентові України на умовах строкового трудового договору до проведення конкурсу, з оплатою від посадового окладу 15 717 грн. 39 коп. (за рахунок спеціального фонду - освіта), з 01.12.2021 року з оплатою посадового окладу від 17 029 грн. 81 коп., згідно наказу від 24.06.2021 року № 08-2364-04, й відповідно до цього наказу було установлено доплату у розмірі 15% посадового окладу (за рахунок спеціального фонду - освіта) за науковий ступнь та надбавку в розмірі 30% посадового окладу (за рахунок спеціального фонду). 07.11.2021 року керівництво Навчально-наукового інституту публічного управління та державної служби Київського національного університету імені Т.Шевченка ознайомило її з роз`ясненнями щодо відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю вакцинації. В подальшому, наказу про її відсторонення від роботи роботодацем прийнято не було, через що позивач продовжувала виконувати свої трудові відносини згідно трудового договору у повному обсязі, проте з 08.11.2021 по 31.12.2021 року їй не була нарахована та виплачена заробітна плата. 31.12.2021 року вона була звільнена з посади доцента кафедри публічної політики Навчально-наукового інституту публічного управління та державної служби Київського національного університету імені Т.Шевченка, водночас роботодавець не здійснив повного розрахунку при звільненні за період з 08.11.2021 по 31.12.2021 року, у зв`язку із чим вона звернулась до суду з позовом про нарахування та стягнення заробітної плати. У ході розгляді справи в суді у грудні 2022 року вона дізналась про наявність наказу про її відсторонення, у зв`язку із чим просить поновити їй строк на оскарження оспорюваного наказу. Вважає, що не порушувала законодавство про працю, яке слугувало підставою для відсторонення від роботи. У зв`язку із чим вважає дії роботодавця незаконними та такими, що порушують її трудові права та вимоги законодавства про відсторонення працівника від роботи, а тому просить скасувати наказ Київського національного університету імені Т.Шевченка від 08.11.2021 № 08-4352-04 про її відсторонення від роботи. В судове засідання позивачка повторно не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайт судової влади (суду), смс-повідомленням, звернулась до суду із заявою від 12 травня 2023 року про розгляд справи за її відсутності із підтриманням позовних вимог. Окрім цього, позивачка в ході розгляду справи 27 березня 2023 року звернулась до суду із заявою "про зміну предмета позову" (що є збільшенням позовних вимог) й просила також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 21 237 грн. 22 коп. В судовому засіданні представник відповідача Крилова Ю.І. , діюча на підставі довіреності від 13.07.2021 року, позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні за необґрунтованістю та недоведеністю. Відповідачем подано відзив на позов від 16.03.2023 року, у якому просить застосувати строк позовної давності до вимог позивачки відповідно до ст. 233 КЗпП України, адже вважає, що відповідно до ч.1 вказаної норми працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. А у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116) (ч.2 ст. 233 КЗпП України). Вказує, що матеріали позовної заяви містять заяву позивачки до відповідача датовану 12.11.2021 року з проханням надати наказ про її відсторонення, а отже дана заява є доказом про її обізнаність про відсторонення. А відповідно до Повідомлення роботодавця - Київського національного університету імені Т.Шевченка 08.11.2021 року позивачка під особистий підпис інформована про те, що 08.11.2021 року вона буде відсторонена від роботи, тобто 08.11.2021 року вона обізнана про порушення її права й із зазначеної дати відраховується строк звернення до суду. Серед іншого, відповідно до табелю обліку робочого часу, свідчить про те, що позивачка не з`являлась на роботі з 08.11.2021 року, а отже була обізнана з тим, що вона не буде допущена до роботи саме з 08.11.2021 року. Також, зі змісту рішення Дарницького районного суду м.Києва від 07.02.2023 року вбачається, що позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь ненараховану та невиплачену заробтіну плату за період з 08.11.2021 року по 31.12.2021 року, що вказує на факт її відсутності на роботі саме з 08.11.2021 року. Вважає, що відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк, встановлений для звернення позивачки до суду сплив 08.02.2022 року щодо вимог про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи й стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогул, проте вона звернулась до суду лише 20 грудня 2022 року, та є підставою відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України для відмови у позові. Відповіді на позов позивачем не подано. Вислухавши пояснення представника відповідача, його доводи та заперечення, з урахуванням відзиву на позов, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Трудові права працівника гарантовані Конституцією України та законами, іншими підзаконними актами. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України). Судом встановлено, що з 01.07.2021 року позивачка прийнята на посаду доцента (0,5 ставки) кафедри публічної політики Навчально-наукового інституту публічного права та державної служби Київського національного університету ім.Т.Шевченка за переведенням із Національної академії державного управління при Президентові України на умовах строкового трудового договору до проведення конкурсу, з оплатою від посадового окладу 15 717 грн. 39 коп. (за рахунок спеціального фонду - освіта), з 01.12.2021 року з оплатою посадового окладу від 17 029 грн. 81 коп., згідно наказу від 24.06.2021 року № 08-2364-04, й відповідно до цього наказу було установлено доплату у розмірі 15% посадового окладу (за рахунок спеціального фонду - освіта) за науковий ступнь та надбавку в розмірі 30% посадового окладу (за рахунок спеціального фонду). 07.11.2021 року керівництво Навчально-наукового інституту публічного управління та державної служби Київського національного університету імені Т.Шевченка ознайомило її з роз`ясненнями щодо відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю вакцинації з 08.11.2021 року. 08.11.2021 позивачу особисто вручено повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, про що свідчить її підпис. Згідно наказу Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 08.11.2021 № 08-4352-04 [PERSON] було відсторонено від роботи з 08.11.2021 у зв`язку з відмовою або ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення проти СОVID-19 до усунення причин, що зумовили таке відсторонення і отримання допуску до роботи за результатами контролю, - без збереження заробітної плати. 31.12.2021 [PERSON] була звільнена з посади доцента кафедри публічної політики Навчально-наукового інституту публічного управління та державної служби Київського національного університету імені Тараса Шевченка за п. 2 ст. 36 КЗпП України, згідно наказу № 08-4908-04 від 13.12.2021. Зважаючи на пропущений строк звернення до суду із вказаним позовом, суд у відповідності до ст. 233 КЗпП України, пункту 4 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами), застосовує до спірних правовідносин вказаний строк, що є підставою для відмови у позові. Підстави відповідно до ст. 234 КзПП України для поновлення судом строків, пропущених з поважних причин, суд не встановив, та вважає порушені позивачем строки з неповажних причин й такими, що виникли понад 1 рік та 7 місяців відповідно, адже відповідно до вказаної норми у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Водночас судом встановлено, що в частині вимог про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи: 08.11.2021 року - порушення права, звернення до суду - 20.12.2022 року, та в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу: порушення права - 08.11.2021 року - звернення до суду - липень 2022 року. Так, матеріали справи містять Повідомлення роботодавця - Київського національного університету імені Т.Шевченка від 07.11.2021 року про те, що позивачка під особистий підпис 08.11.2021 року інформована про те, що 08.11.2021 року вона буде відсторонена від роботи без збереження заробітної плати, тобто 08.11.2021 року вона обізнана про порушення її трудових прав, й із зазначеної дати відраховується строк звернення до суду із вказаними вимогами. Серед іншого, інформація табелю обліку робочого часу свідчить про те, що позивачка не з`являлась на роботі з 08.11.2021 року, а отже була обізнана з тим, що вона не буде допущена до роботи. Також, зі змісту рішення Дарницького районного суду м.Києва від 07.02.2023 року вбачається, що позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь ненараховану та невиплачену заробтіну плату за період з 08.11.2021 року по 31.12.2021 року, що вказує на факт її відсутності на роботі саме з 08.11.2021 року. Та, як вбачається із ухвали судді Дарницького районного суду м.Києва від 20.10.2022 року позивачка звернулась до суду із позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрат частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати лише у липні 2022 року (справа № 752/7890/22, провадження № 2/753/1853/23), що вказує на порушення строку звернення до суду із таким позовом, й за рішенням якого від 07.02.2023 року у позові їй відмовлено, та вказує на те, що лише висновки, викладені судом у вказаному рішення, спонуками такого позивача звернутися до суду із цим позовом. Відповідно до ч.ч.4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно, судом встановлений факт пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду за захистом порушеного права без поважних причин. Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Приймаючи до уваги встановлений факт, суд у разі пропуску передбачених статтею 233 КЗпП України строків звернення до суду за вирішення порушеного права відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у пункті 4 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами), якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. На підставі вищевикладеного, з урахуванням пункту 4 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами), ст.ст.233, 234 КЗпП України,

Outcome: dismissed