Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

[PERSON] у лютому 2022 року звернувся до суду із вказаним позовом в обґрунтування якого зазначив, що він є співвласником квартири [ADDRESS] , на 2/3 частини якої був накладений арешт на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Червонозаводського району м. Харкова від 02.08.2004 року, серії АА № 969360. Вказана квартира була приватизована на підставі свідоцтва про право власності від 22.02.1996 року та належала на праві спільної сумісної власності його батькові [PERSON] , його дружині [PERSON] та йому [PERSON] , зареєстрована в Харківському БТІ 22.02.1996 року за № В-22921. Після смерті [INFO] [PERSON] , його дружина [PERSON] набула право власності на 1/3 частину належної йому квартири. На підставі договору довічного утримання від 07.11.2003 року, [PERSON] набула право власності на 1/3 частину належну квартири [PERSON] . Після смерті [INFO] [PERSON] залишила на його ім`я заповіт на належну їй 1/3 частину квартири, однак він не зміг успадкувати вказане майно, оскільки на 2/3 частини квартири був накладений арешт реєстраційний номер обтяження: 1217409, зареєстровано: 03.08.2004 за № 1217409 реєстратором: Перша Харківська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: постанова серії АА № 969360 від 02.08.2004 року ВДВС Червонозаводського району м. Харкова, власник: [PERSON] , причина відсутності коду: інша причина відсутності коду, дата народження [INFO] , адреса: [ADDRESS] . Причини і підстави накладення арешту невідомі. Крім того, станом на день накладення арешту 03.08.2004 року, йому належала тільки 1/3 частина квартири, інша частина по 1/3 [PERSON] та [PERSON] відповідно. Оскільки Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі ОС ВДВС) відмовив у знятті арешту, просив зняти арешт з 2/3 частин квартири [ADDRESS] , накладений на підставі постанови серії АА № 969360 від 02.08.2004 року ВДВС Червонозаводського району м. Харкова. Ухвалою суду від 14.02.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Справа призначена до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 11.04.2023 року закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце його проведення завчасно та належним чином, надав суду заяву про підтримання заявлених вимог у повному обсязі та розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце його проведення завчасно та належним чином, надав суду лист за вих. № 4409 від 26.05.2023 року, згідно якого зазначив, що перевіркою відомостей АСВП по м. Харкові та Харківської області за ОС ВДВС відповідно до викладених даних за параметрами пошуку ПІБ боржника [PERSON] та [PERSON] встановлено, що на виконанні у ОС ВДВС не перебувають відкриті виконавчі провадження, стосовно завершених виконавчих проваджень не виявлено. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на кв. [ADDRESS] , накладено арешт на підставі постанови серії АА № 969360 від 02.04.2004 року ВДВС Червонозаводського району м. Харкова (на бланках документів суворого обліку). Просив розглядати справу за його відсутності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, повідомлялась про час та місце його проведення завчасно та належним чином, надала суду заяву про підтримання позовних вимог у повному обсязі та розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Перша Харківська міська державна нотаріальна контора, в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце його проведення завчасно та належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як встановлено під час судового розгляду, згідно даних свідоцтва про право власності на житло від 22.02.1996 року, кв. [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] (а.с. 13). [PERSON] помер [INFO] (а.с. 17а). 07.11.2003 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір довічного утримання, зареєстрований в реєстрі за № 1-2568. Державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори у зв`язку з посвідченням цього договору довічного утримання накладено заборону на вказану у договорі 1/3 частину кв. [ADDRESS] , належну [PERSON] , до повного розірвання або припинення договору довічного утримання (а.с. 18-19). [PERSON] померла [INFO] (а.с. 20), вказане обтяження (заборона на нерухоме майно) припинено 03.07.2017 року (а.с. 21). На 2/3 частини кв. [ADDRESS] був накладений арешт реєстраційний номер обтяження: 1217409, зареєстровано: 03.08.2004 за № 1217409 реєстратором: Перша Харківська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: постанова серії АА № 969360 від 02.08.2004 року ВДВС Червонозаводського району м. Харкова, власник: [PERSON] , причина відсутності коду: інша причина відсутності коду, дата народження [INFO] (а.с. 26). Разом з тим, відповідно до повідомлення ОС ВДВС за вих. № 130464 від 29.10.2021 року, згідно перевірки АСВП, інформація щодо стану виконавчого провадження, в рамках якого було винесено постанову серії АА № 969360 від 02.08.2004 року на 9 бланках документів суворого обліку), про накладення арешту на 2/3 частини кв. [ADDRESS] , а також інші виконавчі провадження відносно боржника [PERSON] , [INFO] , не виявлені. Інформація про підстави накладення арешту на майно [PERSON] у відділі відсутня. Стаття 1 Протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. За змістом ст. ст. 316, 317, 321, 391\~ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року за № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для реєстрації припинення обтяження є в тому числі й рішення суду, що набрало законної сили. Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку на час проведення виконавчих дій, є Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року за № 606-ХІV. Як зазначено у ст. 1\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього\~Закону\~підлягають примусовому виконанню. Частиною 1 ст. 6\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» встановлено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Згідно із положеннями ст.\~11\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виходячи зі змісту ст.\~25\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. Положеннями ст.\~57\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» передбачено, що державний виконавець виносить постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення, якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження, та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна. Відповідно до\~ч.\~ч.\~3,\~4,\~5\~ст.60 Закону України «Про виконавче провадження»\~з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. До підстав зняття арешту також належать закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження»). Частиною 2\~ст.50\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Після закінчення виконавчого провадження, державний виконавець повинен зняти, арешти та інші обмеження, які накладаються на майно впродовж виконання виконавчих дій. Відсутність відкритого виконавчого провадження по виконанню рішення суду дає підстави для звільнення майна з під арешту. У зв`язку з тим, що був накладений арешт, позивач не може реалізувати свої права та інтереси щодо арештованого майна, яке належить йому на праві власності. Згідно із приписами ст.\~50\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або до іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відсутність відкритого виконавчого провадження дає підстави для звільнення майна з під арешту. Такий висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.03.2020 року у справі № 817/928/17. Отже, позивач [PERSON] має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, у даному випадку в судовому засіданні позивачем доведено належним чином, що його право власності на нерухоме майно порушено, тому у відповідності до ст. ст. 10, 11\~ЦК України це право підлягає судовому захисту шляхом скасування арешту на 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , накладеного постановою серії АА № 969360, 02.08.2004 року ВДВС Червонозаводського району м. Харкова, реєстраційний номер обтяження 1217409. Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах п. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17.07.1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію ст. 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року, «Щокін проти України» від 14.10.2010 року, «Сєрков проти України» від 07.07.2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в права власності навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». До цього правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-2510цс15. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, зважаючи на відсутність підстав для обмеження права власності позивача, наявність арешту майна позивача, що перешкоджає йому вільно розпоряджатися таким майном, приймаючи до уваги, що іншого способу захисту порушеного права власності позивача, аніж того, що ним обрано, за наявних обставин не вбачається, ураховуючи завдання цивільного судочинства, метою якого є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, зокрема, фізичних осіб, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved