Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

До Магдалинівського\~районного суду\~Дніпропетровської області\~надійшла позовна\~заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: державний нотаріус Магдалинівської державної нотаріальної контори Сушко Вікторія Борисівна, Чернеччинська сільська рада про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом. Позивач з урахуванням уточнень в позові посилається на те, що [INFO] померла його мати [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку (пай) 3,827 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер 1222387200:01:002:0327, яка розташована на території Чернеччинської сільської об`єднаної територіальної громади, Новомосковського району (Магдалинівського) району Дніпропетровської області. Спадкоємцями за законом на спадкове майно після померлої [PERSON] є її діти - [PERSON] , [PERSON] , та позивач - [PERSON] . В липні 2022 року позивач, звернувся до державного нотаріуса Магдалинівської державної нотаріальної контори з заявою про вчинення нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON] . 01 липня 2022 року від брата позивача, [PERSON] до Магдалинівської державної нотаріальної контори надійшла заява про відмову від прийняття спадщини після померлої матері [PERSON] на користь позивача. 06 липня 2022 року від сестри позивача, [PERSON] до Магдалинівської державної нотаріальної контори надійшла заява про прийняття спадщини за законом та видачу свідоцтва про право на спадщину після померлої матері [PERSON] . За життя мати позивача склала заповіт, який був посвідчений 16 березня 2000 року секретарем виконавчого комітету Чернеччинської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області Лопатніченко Т.Ф., та зареєстрований за реєстровим № 128, згідно якого заповідала позивачеві сертифікат на земельну частку (пай) серії ДП № 0113048. На момент складення заповіту мати мала тільки сертифікат на право на земельну частку (пай), а після отримання державного акта на право власності на земельну ділянку не змінила та не скасувала заповіт, оскільки не придала цьому значення. Пізніше [PERSON] на підставі вказаного сертифікату отримала земельну ділянку в натурі на місцевості з визначенням меж, присвоєнням кадастрового номеру, про що було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДП № 023545 від 19 лютого 2004 року. В заповіті іде мова лише про земельну ділянку (пай) 3,827 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер 1222387200:01:002:0327, яка розташована на території Чернеччинської сільської об`єднаної територіальної громади, Новомосковського району (Магдалинівського) Дніпропетровської області, все інше спадкове майно розподіляється між спадкоємцями на підставі закону в рівних частках. 29 листопада 2022 року державним нотаріусом Сушко В.Б. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що вищезазначений заповіт містить розпорядження, яке суперечить вимогам законодавства. А саме, в заповіті вказано: «...свій сертифікат на право на земельну частку (пай) серія ДП № 0113048 заповідаю [PERSON] ». Стає зрозумілим, що заповідальне розпорядження повинно бути складено на приватизовану земельну ділянку, а не на право на земельну частку (пай), що визначається сертифікатом. Для успадкування майна надано не сертифікат, а Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДП № 023545 на ім`я спадкодавця [PERSON] . Тобто, земельна ділянка вже виділена в натурі на місцевості та має свій кадастровий номер 1222387200:01:002:0327. Також, державний нотаріус зазначив, що заповіт викликає сумніви в його змісті, протиріччя, незрозумілості, носять суперечливий характер, та вказує на спір між спадкоємцями, а тому рекомендує звернутися до суду за захистом свого невизнаного права. На підставі позивач вимушений звертатися до суду та просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , на земельну ділянку (пай) площею 3,827 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1222387200:01:002:0327, яка розташована на території Чернеччинської сільської об`єднаної територіальної громади Новомосковського району, Дніпропетровської області. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача заперечила проти позову, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву, а саме зазначила, що заповідач за життя не зробила розпорядження земельною ділянкою площею 3.827 га на користь позивача, натомість заповіла позивачеві право на земельну частку (пай) КДСП «Промінь» площею 4.00 га, згідно сертифікату серія ДП № 0113048, який виданий на ім`я [PERSON] . Представник відповідача зазначила, що після виділу частки (паю) в натурі (на місцевості) припинилось право спадкодавця як співвласника земель колишнього сільськогосподарського підприємства на частку (пай), а спадкодавець набув право власності на земельну ділянку , щодо якої відкрилася спадщина. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву, в якій прохав розглянути справу без його участі, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Треті особи в судове засідання не з`явилися, надавши до суду заяви про розгляд справи без їхньої участі. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази, суд вважає, що вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] (а. с. 11). 16 березня 2000 року секретарем виконавчого комітету Чернеччинської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області Лопатніченко Т.Ф. був посвідчений, який зареєстрований за реєстровим № 128, згідно якого [PERSON] заповідала позивачеві свій сертифікат на земельну частку (пай) серії ДП № 0113048 (а. с. 10). Правом на спадкування скористались діти спадкодавця, які є сторонами спору [PERSON] та [PERSON] , подавши нотаріусу за місцем відкриття спадщини заяви (а. с. 147, 152). Син спадкодавці [PERSON] відмовився від прийняття спадщини на користь позивача (а. с. 148). Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДП № 023545, виданим 19 лютого 2004 року, [PERSON] на підставі розпорядження голови Магдалинівської районної державної адміністрації № 885-р від 01.12.2003 року, є власником земельної ділянки кадастровим номером 1222387200:01:002:0327, площею 3,827 у межах, передбаченим планом, що розташована на території Чернеччинської сільської ради, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010412300374 (а. с. 12-13). Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0113048, свідчить про те, що цей сертифікат виданий громадянину України - члену КДСП «Промінь» [PERSON] на підставі рішення Магдалинівської районної державної адміністрації від 21 травня 1997 року № 394-р, в тому, що їй належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КДСП «Промінь» розміром 4.00 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Сертифікат виданий 04 червня 1997 року (а. с. 24). У розпорядженні голови Магдалинівської районної державної адміністрації № 885-р від 01.12.2003 року «Про передачу земельних часток (паїв) та видачу державних актів на право власності на землю по колишньому КДСП «Промінь» Чернетчинської сільської ради зазначено, що на підставі заяв громадян, які мають сертифікати на земельну частку (пай) по колишньому КДСП «Промінь» Чернетчинської сільської ради вирішено передати громадянам згідно із списком, що додається, земельні ділянки в натурі (на місцевості) у розмірі земельної частки (паю), та видати державні акти на право приватної власності на землю. Згідно додатку до розпорядження [PERSON] відводиться земельна ділянка площею 3,8270 га та видається відповідний державний акт (а. с. 12). Постановою державного\~нотаріуса Магдалинівської\~державної нотаріальної\~контори Сушко\~В.Б.\~від 29\~листопада 2022\~року \~ [PERSON] відмовлено\~у видачі\~на його\~ім`я\~свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~заповітом,\~який посвідчений\~секретарем Чернеччинської\~сільської ради\~16\~березня 2000\~року за\~реєстровим №\~128,\~на відповідну\~на земельну\~ділянку площею\~3,827\~га,\~кадастровий номер\~1222387200:01:002:0327, після смерті [INFO] [PERSON] (а. с. 157). Підставою для відмови позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус у своїй постанові вказав ненадання заявником документу, який би посвідчував право власності на земельну ділянку та не пред`явлено заявником документу, який вказаний у заповіті. Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частина перша та друга статті 1223 ЦК України). У частинах першій, другій, четвертій статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень ЗК України (у редакції, чинній на момент отримання [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку 19 лютого 2004 року) громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно з частинами першою, другою статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 467/356/19 (провадження № 61-8685св20) зазначено, що "відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі частини першої статті 1256 ЦК України. Оскільки суди у справі, що переглядається, встановили, що між спадкоємцями є спір щодо тлумачення заповіту, то відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту здійснює суд. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини. При цьому частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року у справі № 172/1159/20 (провадження № 61-14612св21) вказано, що "у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 576/2742/18 (провадження № 61-10712св19) зазначено, що "у складеному заповіті [PERSON] зазначено, що він заповідає земельний пай [PERSON]. Чинне земельне законодавство не містить чіткого визначення поняття земельна частка (пай). Разом з тим у сфері земельних відносин загальноприйнятим є використання поняття "земельний пай" не тільки як земельна ділянка, яка не виділена в натурі, а і як земельна ділянка, яка отримана в результаті розпаювання землі (виділення в натурі). Суди правильно встановили, що за життя [PERSON] отримав лише один сертифікат на земельний пай в розмірі 3,69 га, цей сертифікат був замінений на два державні акти на земельні ділянки: один - на 2,36 га з цільовим призначенням земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, інший - на 0,5 га - для ведення особистого селянського господарства. Вказана обставина підтверджується листом відділу у Глухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 26 січня 2018 року (а. с. 13). На нинішній час, як і на час складення заповіту, загальновживаним є поняття земельного паю як земельної ділянки отриманої внаслідок розпаювання земель. [PERSON] зазначив у заповіті, що заповідає земельний пай, оскільки вважав, що немає різниці між земельним паєм та власне земельними ділянками, на які він отримав державні акти на право власності на земельні ділянки, отримані внаслідок розпаювання землі. Тому висновки і апеляційного суду, і суду першої інстанції про те, що спадкодавець отримав сертифікат на один земельний пай, а позивач зазначає дві земельні ділянки з різним цільовим призначенням, не ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи. При розпаюванні земельних ділянок не передбачено жодних обмежень чи заборон обміну сертифіката на земельний пай на декілька земельних ділянок з різним цільовим призначенням. З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача, оскільки є очевидно та підтверджується обставинами, які встановлені судами, проте не враховані при ухваленні рішень, що [PERSON], заповідаючи своєму братові [PERSON] земельний май, мав на увазі саме дві земельні ділянки площею 2,36 га (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) та 0,56 га (для ведення особистого селянського господарства), які розташовані на території Студеноцької сільської ради Глухівського району Сумської області. Отже, відповідно до першого рівня тлумачення, зважаючи на загальноприйняте у сфері земельних правовідносин значення терміна "земельний пай" та встановлення судами, що внаслідок реалізації за життя свого права на земельну частку (пай) спадкодавець оформив право на дві земельні ділянки, можна дійти висновку, що спадкодавець розпорядився земельними ділянками на випадок своєї смерті, назвавши їх у заповіті як земельний пай. Такого ж висновку можна дійти, порівнюючи різні частини правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами спадкодавця, який він виразив при вчиненні правочину. Зі змісту заповіту вбачається, що спадкодавець чітко розділив спадкову масу та осіб, які спадкують за заповітом, що унеможливлює різне тлумачення, як помилково про це зазначили суди попередніх інстанцій. Так, заповідач визначив окремо, що земельні ділянки, отримані ним в результаті розпаювання, яким він дав найменування "земельний пай", переходять тільки його брату - [PERSON], а все інше майно, в тому числі житловий будинок - переходять трьом спадкоємцям: позивачу і відповідачам. Отже, у справі встановлено, що шляхом складення заповіту спадкодавець [PERSON] реалізував свій намір заповісти дві земельні ділянки площею 2,36 га (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) та 0,56 га (для ведення особистого селянського господарства), які розташовані на території Студеноцької сільської ради Глухівського району Сумської області, саме позивачу [PERSON]. Тому є підстави для задоволення позову [PERSON] про тлумачення заповіту. Водночас суди попередніх інстанцій помилково виходили з того, що неточності у заповіті щодо найменування майна, яке передається у спадщину, за обставин цієї справи не можуть бути усунуті шляхом тлумачення заповіту відповідно до статей 213, 1256 ЦК України, а вжитий у заповіті термін "земельний пай" не дає можливості ототожнити його з належними спадкодавцю земельними ділянками, які він отримав у власність внаслідок реалізації права на земельну частку (пай). У спірному випадку тлумачення заповіту шляхом вказівки на те, що воля заповідача була спрямована на передання позивачу земельного паю у вигляді відповідних земельних ділянок, не є спотворення волі заповідача, як про це зазначили суди". Виходячи з обставин справи вбачається, що після складення заповіту [PERSON] на підставі розпорядження голови Магдалинівської районної державної адміністрації № 885-р від 01.12.2003 року стала власником земельної ділянки площею 3,827 га, кадастровий номер 1222387200:01:002:0327, що розташована на території Чернеччинської сільської ради, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Зазначене підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДП № 023545 від 19 лютого 2004 року. Отже, якщо заповідач реалізував право на земельну частку (пай) та отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, і за життя не склав нового заповіту чи не скористався правом на внесення змін до заповіту, то заповіт, у якому заповідач розпорядився правом на земельну частку (пай), не втрачає чинність на підставі частини четвертої статті 1236 ЦК України, а визначення спадкоємців на земельну ділянку має відбуватися згідно з цим заповітом. Суд вважає, що воля заповідача була спрямована саме на передання позивачеві земельного паю у вигляді відповідної земельної ділянки, у зв`язку із чим позовні вимоги про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом обґрунтовані та підлягають задоволенню. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша, друга статті 141 ЦПК України). Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1\~554 грн. 43 коп., тому вказані витрати по справі слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved