Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

Представник позивача в липні 2022 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з вищезазначеною позовною заявою до відповідачів у якій просить: скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію змін розділу від 06.03.2018 року №40024127, що є підставою зміни права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений 18.09.2019 року між [PERSON] та [PERSON] ; скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.09.2019 року №48748316, що є підставою для припинення права власності [PERSON] на вищезазначену квартиру; визнати недійсним правочин щодо передачі [PERSON] ТОВ «Контент Нерухомість» об`єкта нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] ; скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.06.2020 року № 52727932, що є підставою для припинення права власності ТОВ «Контент Нерухомість» на вищезазначену квартиру; усунути перешкоди у користуванні Одеською міською радою нежитловим приміщенням підвалу загальною площею 29,5 кв.м. шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Контент Нерухомість»; визнати за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради право власності на нежитлове приміщення підвалу за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 29,5 кв.м. Позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що Одеська міська рада є власником нежитлового приміщення підвалу за адресою: [ADDRESS] , заг. площею 29,5 кв.м. (переданого у власність громади у 1991 році під час роздержавлення майна УРСР). Відповідач [PERSON] , яка є власником квартири [ADDRESS] заг. площею 30,1 кв.м., що розташована над вищезазначеним нежитловим приміщенням, здійснила реконструкцію зазначеної квартири за рахунок майна територіальної громади, а саме вищезазначеного нежитлового приміщення, в результаті чого загальна площа квартири збільшилась до 59,6 кв.м. В подальшому [PERSON] здійснила відчуження вказаного об`єкту [PERSON] , останній на підставі акту приймання-передачі 15.06.2019 року №1767, 1768 відчужив вказану квартиру ТОВ «Контент Нерухомість» за яким в подальшому було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Відтак, у зв`язку із незаконним вибуттям з комунальної власності нежитлового приміщення підвалу внаслідок проведення реконструкції [PERSON] . Одеська міська рада вимушена звернутись до суду із зазначеним позовом. Ухвалою суду від 01.08.2022 року вжито заходи забезпечення позову. Ухвалою суду від 23.08.2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 07.09.2022 року витребувано докази по справі. 30.11.2022 року від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про приєднання доказів по справі у якій зазначено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.10.2018 року по справі №522/14571/18 встановлено, що [PERSON] самочинних будівельних робіт не здійснювала. Підвальне приміщення, що є предметом спору не має відношення до Одеської міської ради та не належить територіальній громаді оскільки є допоміжним приміщенням підвалу і не є нежитловим приміщенням. Ухвалою суду від 09.02.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі за наявними у справі доказами, зазначив, що підтримує свою правову позицію, яка викладена у заяві про приєднання доказів. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. У відповідності до ст.ст.\~13,81 ЦПК України\~суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. У відповідності до\~ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.07.2022 року №304772250, [PERSON] 29.09.2017 року стала власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , підставою для державної реєстрації є договір купівлі-продажу серії та номер №4-1536 від 29.09.2017 року (т.1 а.с.31). На виконання ухвали суду про витребування доказів, 19.09.2022 року надійшли матеріали реєстраційної справи №01.02-1 об`єкту нерухомого майна №1289865251101, квартири за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.41-213). У зазначеній реєстраційній справі містяться договори купівлі-продажу вищезазначеної квартири: [PERSON] та [PERSON] від 02.08.2017 року, [PERSON] та [PERSON] від 18.09.2019 року, Акт приймання-передачі майна до статутного капіталу ТОВ «Контент нерухомість» укладеного між останнім та [PERSON] . Також, міститься частина договору укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 29.09.2017 року, а саме наявна остання сторінка договору з якої суду не вдається за можливе встановити яка загальна площа квартири становила на час купівлі зазначеної квартири [PERSON] (т.1 а.с.125). 06.03.2018 року рішенням державного реєстратора Бондар О.М. №40024127 внесено зміни до розділу на підставі технічного паспорту б/н, виданого 03.03.2018 року ФОП [PERSON] , висновку №25-2/13, виданого 03.03.2018 [PERSON] , а саме змінено загальну площу квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , а саме з 30.1 кв.м., житлова площа 12.4 кв.м. на 59.6 кв.м на 12.4 кв.м. (т.1 а.с.29). Із технічної характеристики квартири [ADDRESS] на першому поверсі п`яти поверхового будинку вбачається, що вона складалась з однієї житлової кімнати, пл. 12.4 кв.м., кухні площею 13.3 кв.м., санвузла площею 1.3 кв.м., коридору площею 3.1 кв.м., загальна площа квартири 30,1 кв.м., висота приміщень 3.0 м. (т.1 а.с.120). Відповідно до висновку від 03.03.2018 року №25-2/13 складеного ФОП [PERSON] загальна площа квартири [ADDRESS] складає 59,6 кв.м., житлова площа 12,5 кв.м., зазначено, збільшення загальної та житлової площі відбулось за рахунок виконання робіт які не належать до самочинного будівництва (т.1 а.с.129). Згідно технічної характеристики квартири [ADDRESS] , яка була виготовлена на замовлення [PERSON] , зазначена квартира розташована на першому поверсі п`яти поверхового будинку та складається з однієї житлової кімнати площа якої становить 12.4 кв.м., кухні площею 13.1 кв.м., вбиральня (сполучена) площею 4,0 кв.м., коридор площею 3,2 кв.м., підсобне приміщення площею 11,5 кв.м., підсобне приміщення площею 2,8 кв.м., підсобне приміщення площею 12,5 кв.м., загальна площа квартири 59,6 кв.м., висота приміщень 2,70 кв.м. (т.1. а.с.128). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.07.2022 року №304772250, [PERSON] став власником квартири, розташованою за адресою: [ADDRESS] , підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу серії та номер №3329 від 18.09.2019 року (т.1. а.с. 30-31). Відповідно до договору купівлі-продажу №3329 від 18.09.2019 року [PERSON] здійснено продаж квартири [ADDRESS] [PERSON] загальна площа якої становила 59,6 кв.м. (т.1 а.с.130-131). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.07.2022 року №304772250, ТОВ «Контент нерухомість» стало власником квартири, розташованою за адресою: [ADDRESS] , підстава для державної реєстрації: Акт приймання-передачі нерухомого майна №1767, 1768 виданий 15.06.2020 року Приватним нотаріусом Писаренко Є.С. (т.1. а.с. 30). Згідно Акту приймання-передачі нерухомого майна №1767, 1768 від 15.06.2020 року [PERSON] передав, а ТОВ «Контент нерухомість» в якості внеску до статутного капіталу прийняло квартиру [ADDRESS] загальною площею 59,6 кв.м. (т.1 а.с.136). Представник відповідача [PERSON] надав суду висновок експерта судової будівельно-технічної експертизи виконаної на замовлення ТОВ «Контент нерухомість» №35/22 від 11.11.2022 року згідно якого підвальний поверх, загальною площею 26,8 кв.м., який є частиною квартири за адресою: [ADDRESS] фактично є допоміжним приміщенням призначеним для забезпечення та утримання будинку, а також побутового обслуговування населення за місцем проживання для обслуговування житлового будинку та не відноситься до нежитлових приміщень (т.2 а.с.4-10). Листом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 14.12.2021 року №01-11/2366/1-вих. Повідомлено в.о. директора Департаменту комунальної власності Одеської міської ради О.Делінському, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/23/19 від 06.05.2019 року позовні вимоги Приморської районної адміністрації Одеської міської ради задоволено в повному обсязі, скасовано рішення державного реєстратора КП Новоселівської сільської ради Регіональне бюро державної реєстрації Бондаря Олексія Миколайовича №40024127 від 06.03.2018 року про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на квартиру [ADDRESS] ; зобов`язано [PERSON] привести квартиру [ADDRESS] у відповідність до технічного паспорту від 20.05.2017 року б/н. Також, вищезазначеним листом повідомлено, що [PERSON] квартира була продана, на теперішній час власником квартири є ТОВ «Контент нерухомість». Рішенням Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/23/19 від 06.05.2019 року було встановлено, що [PERSON] здійснено незаконну реконструкцію квартири [ADDRESS] шляхом влаштування прорізу в підлозі кухні з метою приєднання до вказаної вище квартири приміщення підвалу. Також, позивач у своєму позові посилається на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.05.2021 року №522/21953/19 яким встановлено, що спірне приміщення підвалу, загальною площею 29,5 кв.м. розташоване за адресою: [ADDRESS] , вибуло із володіння територіальної громади без відповідної правової підстави та поза волею власника. За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилами частин четвертої, сьомої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Отже, вищезазначені судові рішення, які набрали законної сили, мають преюдиційне значення для суду при вирішенні даної справи, оскільки у зазначених рішеннях встановлено обставини щодо здійснення незаконної реконструкції квартири [ADDRESS] саме [PERSON] , яка є відповідачем у даній справі, а також встановлено факт вибуття із володіння територіальної громади без відповідної правової підстави нежитлового приміщення в будинку [ADDRESS] заг. площею 29,5 кв.м. Щодо права власності територіальної громади м. Одеси на вищезазначене нежитлове приміщення. Відповідно до п. 1 ст. 10, п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеві ради представляють інтереси територіальної громади, а також з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів та відповідно до ст. 60 зазначеного Закону здійснюють повноваження власника майна територіальної громади м. Одеси. Відповідно до ст. 31 Закону Української РСР «Про власність», чинного на момент виникнення у Одеської міської ради права власності на спірний об`єкт, до державної власності в Україні належать загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). Відповідно до ч. 2 ст. 32 Закону УРСР «Про власність» суб`єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Згідно з вимогами п. 5 постанови Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 року «Про введення в дію Закону УРСР «Про власність» Раді Міністрів України було доручено забезпечити за участю Кримської АРСР, а також виконавчих комітетів обласних рад народних депутатів розмежування майна між власністю Української РСР та власністю відповідно Кримської АРСР, міста Києва та інших областей. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно - територіальних одиниць (комунальною власністю)» було затверджено перелік державного майна, яке передається у власність адміністративно - територіальних одиниць (комунальну власність), а також встановлено перелік державного майна, яке залишається в загальнодержавній власності. На підставі Постанови КМУ від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-XXI затверджені Перелік державного майна. що передано у власність Одеської обласної ради, та Перелік державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування. Згідно з п. 1 розділу «Житлово-комунальне господарство» вказаного рішення у комунальну власність адміністративно-територіальної одиниці м. Одеси передано весь житловий та нежитловий фонд місцевих Рад народних депутатів. Відповідно до акту приймання - передачі державного майна в комунальну власність міста Одеси за галуззю житлово - комунальне господарство від 18.02.1992 року, складеного на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 та рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-XXI, обласне управління житлового-комунального господарства передало, а управління житлово-комунального господарства м. Одеси прийняло у комунальну власність м. Одеси майно. Відповідно до зведеної відомості житлового та нежитлового фонду місцевих рад було передано 15.5 тис. будівель. Перебування об`єкту нерухомості, а саме нежитлового приміщення заг. площею 29,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] в комунальній власності підтверджується також розпорядженням міського голови від 28.01.2003 року № 97-01р «Про передачу майна у повне господарське відання комунальним підприємствам «Дирекція єдиного замовника». Відповідно до додатку № 25 до вказаного розпорядження «Перечень жилых домов, передаваемых в полное хозяйственное ведение КП «ДЕЗ «Жовтневый» вищезазначений об`єкт нерухомості передано комунальному підприємству «Жовтневе» (т.1 а.с. 44-56). Щодо вимоги позивача про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію змін розділу від 06.03.2018 року №40024127. Відповідно до ст.2 ЗУ\~«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав. Згідно ч. 4 ст. 18 ЗУ\~«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Відповідно до ч. 2 ст. 18 ЗУ\~«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Умови, підстави та процедуру проведення державної реєстрації, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав визначено Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим\~Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127\~(надалі\~Порядок №1127). Згідно п. 18 Порядку № 1127 за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 Цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Як убачається з матеріалів справи, рішенням Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/23/19 від 06.05.2019 року у якій відповідачем була [PERSON] , встановлено, що останньою здійснено незаконну реконструкцію квартири [ADDRESS] шляхом влаштування прорізу в підлозі кухні з метою приєднання до вказаної вище квартири приміщення підвалу та скасовано рішення державного реєстратора КП Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондаря Олексія Миколайовича №40024127 від 06.03.2018 року про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на квартиру [ADDRESS] ; зобов`язано [PERSON] привести квартиру [ADDRESS] у відповідність до технічного паспорту від 20.05.2017 року б/н. Отже, по об`єкту нерухомості, розташованому за адресою: [ADDRESS] ухвалено рішення Одеським окружним адміністративним судом та скасовано рішення державного реєстратора КП Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондаря Олексія Миколайовича №40024127 від 06.03.2018 року яке просить скасувати у даному позові представник Одеської міської ради, при цьому останнім не наведено підстав для повторного скасування зазначеного рішення державного реєстратора, таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги позивача про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію змін розділу від 06.03.2018 року №40024127. Щодо позовних вимог позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири № 3329 від 18.09.2019 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.09.2019 року №48748316. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із частинами першою-третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 29.09.2017 року стала власником квартири [ADDRESS] , згодом здійснила реконструкцію вищезазначеної квартири шляхом приєднання до вказаної вище квартири приміщення підвалу, в результаті чого збільшилась загальна площа квартири з 30,1 кв.м. до 59,6 кв.м., зазначене відповідачем не заперечується. Проте, рішеннями судів було встановлено, що [PERSON] здійснено незаконну реконструкцію квартири [ADDRESS] шляхом влаштування прорізу в підлозі кухні з метою приєднання до вказаної вище квартири приміщення підвалу, яке вибуло із володіння територіальної громади без відповідної правової підстави та поза волею власника. Представником відповідача [PERSON] долучено до матеріалів справи висновок експерта судової будівельно-технічної експертизи виконаної судовим експертом Рапач К.В. на замовлення ТОВ «Контент нерухомість» №35/22 від 11.11.2022 року згідно якого підвальний поверх, загальною площею 26,8 кв.м., який є частиною квартири за адресою: [ADDRESS] фактично є допоміжним приміщенням призначеним для забезпечення та утримання будинку, а також побутового обслуговування населення за місцем проживання для обслуговування житлового будинку та не відноситься до нежитлових приміщень. Суд критично оцінює зазначений висновок, оскільки він є необґрунтованим належними та допустимими доказами та в результаті цього не спростовує доводи позивача. Посилання представника відповідача на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.10.2018 року по справі №522/14571/18, яким, як зазначено представником відповідача [PERSON] , встановлено, що остання ніяких самочинних будівельних робіт не здійснювала, суд не приймає до уваги, оскільки зазначеним рішенням було скасовано постанови по справах про адміністративні правопорушення про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності у зв`язку з порушення процедури розгляду справи, що ніяк не спростовує твердження позивача наведені у позовній заяві. Докази, долучені представником відповідача [PERSON] до матеріалів справи, після закриття підготовчого провадження, судом до уваги не приймаються, оскільки подані з порушенням встановленого законом строку. Так, 18.09.2019 року не зважаючи на рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/23/19 від 06.05.2019 року яким скасовано рішення державного реєстратора КП Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондаря Олексія Миколайовича №40024127 від 06.03.2018 року про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на квартиру [ADDRESS] та зобов`язано [PERSON] привести квартиру [ADDRESS] у відповідність до технічного паспорту від 20.05.2017 року б/н, відповідач [PERSON] , не набувши в установленому законом порядку право власності на нежитлове приміщення підвалу загальною площею 29,5 кв.м., здійснила продаж вищезазначеної реконструйованої квартири загальною площею 59,6 кв.м. відповідачу [PERSON] про що свідчить оскаржуваний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . В результаті вчиненого правочину, рішенням державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.09.2019 року №48748316 зареєстровано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 59,6 кв.м. Позивач просить суд визнати недійсним вищезазначений договір купівлі-продажу квартири та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.09.2019 року №48748316 оскільки зазначеним договором порушуються права та законні інтереси позивача, який є заінтересованою особою у даному випадку. За змістом\~статті 215 ЦК України\~вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. У розумінні наведеного припису оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей\~3,\~15,\~16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Відтак, позивачем доведено, що нежитлове приміщення розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 29,5 кв.м. незаконно вибуло із володіння територіальної громади м. Одеси та поза волею власника. Проте, вимога в частині визнання повністю договору купівлі-продажу №3329 від 18.09.2019 року недійсним є необґрунтованою та призведе до порушення права власності відповідача [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , адже остання законно володіє квартирою за вказаною адресою загальна площа якої 30,1 кв.м. Оскільки інша частина квартири (підвальне приміщення) було набуто відповідачем поза визначеним законом шляхом, а тому, в силу вимог частини першої статті 319 ЦК України, [PERSON] не мала права на розпорядження ним, тому суд приходить до висновку, що дана позовна вимога підлягає частковому задоволенню, визнавши договір купівлі продажу №3329 від 18.09.2019 року частково недійсним, а саме в частині переходу до відповідача [PERSON] права власності саме на нежитлове приміщення загальною площею 29,5 кв.м. Щодо позовних вимог позивача про визнання недійсним правочину щодо передачі [PERSON] ТОВ «Контент Нерухомість» об`єкта нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 59,6 кв.м., який оформлений актом приймання-передачі нерухомого майна від 15.06.2020 року серія та номер: 1767, 1768 та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.06.2020 року № 52727932. На підставі акту приймання-передачі від 15.06.2020 року серія та номер: 1767, 1768 рішенням державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.06.2020 року № 52727932 за ТОВ «Контент Нерухомість» зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , заг. площею 59,6 кв.м. Спірним актом приймання-передачі нерухомого майна від 15.06.2020 року № 1767, 1768 [PERSON] здійснив передачу ТОВ «Контент Нерухомість» (в особі директора Куликовського Є.Л.) неправомірно зареєстрованого за собою об`єкта в частині нежитлового приміщення загальною площею 29,5 кв.м. Оскільки [PERSON] не набув в установленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме на нежитлове приміщення загальною площею 29,5 кв.м., то, відповідно, не мав права передавати його ТОВ «Контент Нерухомість», шляхом складання акту приймання-передачі нерухомого майна від 15.06.2020 року №1767, 1768 в частині нежитлового приміщення загальною площею 29,5 кв.м. Відповідно до ч. 1 ст. 91, з п. 1 ч. 1 ст. 115 ЦК України, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» господарське товариство є власником, зокрема, майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу. Відповідно до ч. 1 ст. 144 ЦК України статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю складається з вкладів його учасників. Відповідно до ч. 9, 10 ст. 24 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» за погодженням учасника товариства, який вийшов, та товариства зобов`язання зі сплати грошових коштів може бути замінено зобов`язанням із передачі іншого майна. Товариство виплачує учаснику, який вийшов з товариства, вартість його частки або передає майно лише пропорційно до розміру оплаченої частини частки такого учасника. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. З огляду на зазначене, позовні вимоги про визнання недійсним правочину щодо передачі [PERSON] ТОВ «Контент Нерухомість» об`єкта нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 59,6 кв.м., який оформлений актом приймання-передачі нерухомого майна від 15.06.2020 року підлягають частковому задоволенню, а саме в частині переходу до відповідача ТОВ «Контент Нерухомість» права власності саме на нежитлове приміщення загальною площею 29,5 кв.м. Відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно з частинами першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Аналогічний висновок зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Відтак, застосування судом даного способу захисту повинно привести до відновлення порушеного права позивача. За змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Щодо вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні Одеською міською радою нежитловим приміщенням підвалу загальною площею 29,5 кв.м. шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Контент Нерухомість». Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 391 ЦК України\~наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Лист, на який посилається представник позивача як на доказ того, що підвальне приміщення загальною площею 29,5 кв.м. розташоване за адресою: [ADDRESS] , а саме лист Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 31.12.2021 року №01.13/4889, у якому зазначено, що зазначене нежитлове приміщення зайняте третьою особою, а саме мешканцею квартири [ADDRESS] [PERSON] , яка розташована над підвальним приміщенням суд не приймає до уваги, оскільки квартира останньою була відчужена, а відомостей, щодо фактичного зайняття приміщення іншими третіми особами до суду не надано. Таким чином, вимога позивача щодо усунення перешкод у користуванні Одеською міською радою нежитловим приміщенням підвалу загальною площею 29,5 кв.м. шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Контент Нерухомість» задоволенню не підлягає. Щодо вимоги\~позивача про визнання за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради право власності на нежитлове приміщення зазначеного вище підвалу. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до\~ч.\~1,\~2\~ст.\~328\~ЦК України\~\~право власності\~набувається на\~підставах,\~що не\~заборонені законом,\~зокрема із\~правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Позивач звернувся до суду з позовом про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за відповідачами та визнання за позивачем права власності на нерухоме майно у виді нежитлового приміщення підвалу загальною площею 29,5 кв.м. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються\~ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно п. 1 ч. 1\~ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно п. 1 ч. 2\~ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього\~Закону, виникають з моменту такої реєстрації. У практиці Великої Палати Верховного Суду закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц і в подальшому повторювався у практиці Верховного Суду). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (пункт 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (пункт 4.17), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13) та інші). Отже, державна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за [PERSON] - це офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття права власності на таке майно за останньою. Внаслідок цього, право позивача було порушено та між сторонами виник\~спір про право цивільне. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Абзацом другим частини третьої\~статті 26 Закону № 1952-IV\~(у редакції, чинній на момент подання позовної заяви) встановлено, що\~у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення\~чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої\~статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав,\~державний реєстратор\~чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої\~статті 37 цього Закону)\~проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав\~відповідно до цього\~Закону. Оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за [PERSON] , заявлені ним\~позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав\~від 18.09.2019 року та 18.06.2020 року\~опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення. Враховуючи те, що спірне майно було відчужене [PERSON] відповідачу [PERSON] , при цьому відповідачу ТОВ «Контент Нерухомість» майно було передано [PERSON] актом-передачі нерухомого майна від 15.06.2020 року, суд погоджується з твердженням позивача про те, що передача нерухомого майна до статутного капіталу юридичної особи є оплатним правочином, оскільки в якості розрахунку за передання права власності на нерухоме майно [PERSON] отримав корпоративні права, які в розумінні статті 177 Цивільного кодексу України також є об`єктами цивільних прав. При цьому, єдиною метою такої передачі нерухомого майна, оформленого актом, є виведення майна, на яке незаконним шляхом оформлено право власності та ухилення від можливих наслідків у разі подання Одеською міською радою відповідного позову. Отже, як вбачається з матеріалів справи між сторонами мали місце договірні правовідносини, відповідачу ТОВ «Контент Нерухомість» майно не було продане, а було передане актом приймання-передачі, тому вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно розцінюється судом як належний спосіб захисту. Відтак, задоволення вимоги позивача про скасування рішень державних реєстраторів призведе до внесення державним реєстратором до державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно, в результаті цього відновлюється становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої\~статті 16 ЦК України. Зазначеного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.12.2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20). Таким чином, з урахуванням вищезазначеного суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги позивача про визнання за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради право власності на нежитлове приміщення зазначеного вище підвалу, оскільки в результаті скасування рішень державного реєстратора в частині реєстрації за відповідачами права власності на нежитлове приміщення загальною площею 29,5 кв.м. призведе до відновлення становища, що існувало до порушення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). В порядку\~ст.\~141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в загальні сумі 17\~367,00 грн. З урахуванням ст.141 ЦПК України суд зазначає, у позовній заяві міститься шість вимог немайнового характеру за які позивачем сплачено по 2481 грн. за кожну та одна вимога майнового характеру за яку позивачем сплачено також 2481 грн. Оскільки судом у задоволенні першої, шостої та сьомої позовної вимоги відмовлено, то у даній частині судові витрати покладаються на позивача. Позовні вимоги, які задоволено частково, а саме друга, третя, четверта та п`ята підлягають відшкодуванню частково, а саме 50% від загальної суми сплаченого судового збору. Таким чином, загальна сума судового збору за всі задоволені судом позовні вимоги має становити 4962 грн. Отже, стягненню з відповідачів підлягає сплачена сума судового збору в розмірі 4962 грн., по 1654 грн з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial