Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-25 00:00:00

В січні 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 06.02.2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір № 10-29/5222. Відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 413987,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,25 % на рік строком до 05 лютого 2018 року. Позичальник зобов`язався щомісяця в період сплати надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією та інших витрат згідно умов. 19 березня 2008 року між банком та [PERSON] було укладено Додаткову угоду №1 про внесення змін до Договору кредиту. У відповідності до умов якої сторони домовились про припинення дії одного із двох наявних Іпотечних договорів, а саме Іпотечного договору № 02-10/282 від 06.02.2008 року з підстав сплати позичальником суми грошових коштів у розмір 125000,00 доларів США у день підписання додаткової угоди. 11.06.2009 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду № 2 про внесення змін до кредитного договору, відповідно до умов якої було збільшено відсоткову ставку до 13,5% річних. 12.12.2012 року між банком та позичальником було укладено Додаткову угоду про внесення змін до Кредитного договору, відповідно до умов якої встановлено порядок погашення Кредиту одним платежем в повній сумі не пізніше 11 червня 2013 року, встановлено графік погашення нарахованих та не сплачених відсотків станом на дату підписання додаткової угоди, встановлено пільгову ставку відсоткову ставку на рівні 1% річних та визначено умови часткового анулювання частини нараховані та не сплачених відсотків. 4 квітня 2014 року між банком та позичальником було укладено Договір про внесення змін до Договору кредиту, згідно з яким було встановлено фактичний розмір заборгованості в розмірі 288424,99 доларів США; встановлено фактичний розмір заборгованості за нарахованими в невиплаченими відсотками в розмірі 172378,84 доларів США; встановлений новий графік погашення заборгованості за Кредитом, нарахованих відсотках, визначено умови та порядок нарахування нових відсотків, зокрема в період дії пільгової відсоткової ставки в розмірі 1% річних. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором позичальником [PERSON] 6 лютого 2008 року між банком, позичальником та [PERSON] було укладено договір поруки № 02-10/281, відповідно до умов якого поручитель зобов`язувався перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання зобов`язань [PERSON] щодо повернення кредиту, сплати відсотків, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі, порядку та у випадках, передбачених Договором кредиту. Також 4 квітня 2014 року між банком та відповідачами було укладено Договір про внесення змін № 1 до Договору поруки, згідно якого досягнуто між сторонами згоди стосовно зміни істотних умов Договору поруки, встановлення рівня відповідальності поручителя, в частині залишку тіла кредиту, нарахованих та несплачених відсотків, передбачено порядок та умови сплати відсотків за користування кредитом. ПАТ «Укрсоцбанк» надав [PERSON] кредитні кошти згідно з умовами договору, проте, в порушення умов кредитного договору, позичальник не виконує своїх зобов`язання по поверненню кредиту та відсотків за користування ним, внаслідок чого станом на 26 листопада 2014р. утворилась заборгованість відповідача по кредитному договору перед позивачем в загальному розмірі 491222,71 доларів США, що в еквівалентно 7372236,97грн. Відповідачка [PERSON] не здійснила погашення кредиту із нарахованими відсотками за фактичний час його використання, а також нарахованих штрафних санкції, як солідарний боржник, в межах шестимісячного строку після виникнення простроченої заборгованості та одержання вимоги Кредитора № 08.305-186/26314/1 від 08.10.2014 року. Просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь банку, за Договором кредиту № 10-29/5222 від 06 лютого 2008 року, заборгованість в розмірі 7 372 236.97 гривень 97 коп. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 31.03.2015 р. позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором №10-29/5222 від 06 лютого 2008 року, з урахуванням внесення змін до цього договору за договором №4 від 04.04.2014 року, а саме: в розмірі заборгованості за тілом кредиту в сумі - 288 424 долари 99 центів США; заборгованості по сплаті відсотків в розмірі - 185 186 доларів 80 центів США; пеню за несвоєчасне повернення кредиту в сумі - 13 739 доларів 61 центів США; пеню за несвоєчасне повернення відсотків в розмірі - 3 871 доларів 31 центів США, а всього в розмірі - 491 222 доларів 71 центів США, що відповідно до курсу Національного банку України станом на 26.11.2014 року складає - 7 355 108 гривень 09 коп. та 3654 грн. судового збору, а всього в розмірі - 7 358 762 гривні 09 копійок. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 30.06.2015 р. заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 березня 2015 р. по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом, - задоволено. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 березня 2015 р. по цивільній справі скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку. В жовтні 2015 р. до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання поруки припиненою, яка була залучено до розгляду з первісною позовною заявою згідно протокольної ухвали судді від 04.11.2015 р. Ухвалою суду від 14.06.2016 р. в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про зупинення провадження по цивільній справі №761/613\\15-ц (провадж. 2/761/935/2016) за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання поруки припиненою, - відмовлено. В червні 2016 р. Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» подало заяву про збільшення розміру позовних вимог, за якою станом на 17.03.2016 р. обліковується заборгованість за кредитним договором №10-29/5222 від 06 лютого 2008 року, з урахуванням внесення змін до цього договору за договором №4 від 04.04.2014 року, а саме: в розмірі заборгованості за кредитом в сумі - 288 424 долари 99 центів США (еквівалент 7742679,73 грн); заборгованості по сплаті відсотків в розмірі - 237824 доларів 43 центів США (еквівалент 6384323,27); пені за несвоєчасне повернення кредиту в сумі - 12182 доларів 87 центів США (еквівалент 327045,38 грн); пені за несвоєчасне повернення відсотків в розмірі - 29188 доларів 70 центів США (еквівалент 783561,56), а всього в розмірі - 567620 доларів 98 центів США, що відповідно до курсу Національного банку України станом на 17.03.2016 року складає - 15237609 гривень 93 коп. (а.с. 14-16 т.4) Протокольною ухвалою суду від 05.04.2019 р. залучено заяву про збільшення розміру позовних вимог. Ухвалою суду від 06.07.2016 р. зупинено провадження у цивільній справі №761/613\\15-ц (провадж. 2/761/935/2016) за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання поруки припиненою, до набрання законної сили рішенням у цивільній справі №761/35459/15-ц за позовом [PERSON] , [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання правочинів частково недійсними. Ухвалою судді від 30.11.2018 р. відновлено провадження у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання поруки припиненою. Ухвалою суду від 28.02.2019 р. відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача 2 - [PERSON] про зупинення провадження у цивільній справі №761/613/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання поруки припиненою. Ухвалою суду від 28.02.2019 р. закрито підготовче провадження у цивільній справі №761/613/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання поруки припиненою та призначено її в судовий розгляд. Ухвалою суду від 20.08.2019 р. зупинено провадження у цивільній справі №761/613/15-ц (провадження 2/761/59/2019) за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання поруки припиненою до набранням законної сили рішенням Шевченківського районного суду м.Києва у цивільній справі №761/23510/19 за позовом [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк», державного реєстратора Тарасенко І.М. КП «Реєстраційне бюро», третя особа: [PERSON] про скасування рішення реєстратора. Ухвалою судді від 17.11.2021 р. відновлено провадження у цивільній справі, призначено судове засідання з повідомленням учасників справи. Ухвалою суду від 23.08.2022 р. замінено позивача за первісним позовом у справі за №761/613/15 з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на його правонаступника ТОВ «Кредитні ініціативи». Ухвалою суду від 26.04.2023 р. зустрічний позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання поруки припиненою, - залишено без розгляду. Продовжено розгляд справи за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. З урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» просило стягнути з [PERSON] , [PERSON] , заборгованість за кредитним договором №10-29/5222 від 06 лютого 2008 року, з урахуванням внесення змін до цього договору за договором №4 від 04.04.2014 року, в розмірі - 567620 доларів 98 центів США, що відповідно до курсу Національного банку України станом на 17.03.2016 року складає - 15237609 гривень 93 коп. Вказане стало підставою для звернення до суду з позовом. В запереченні на позов представник відповідачів звертає увагу, що договір поруки від 06.02.2008 р. є припиненим, оскільки умови кредитного договору змінювались без погодження з поручителем. Про додаткову угоду №2 від 11.06.2009 р., якою було збільшено розмір відсоткової ставки, поручителю відомо не було. Крім цього, розмір відсотків за кредитним договором був збільшений до 13,5 % річних за додатковою угодою №2 від 11.06.2009 р., але фактично вказана ставка застосовується з 12.11.2008 р. , а тому вважає розмір заборгованості по сплаті процентів становить 183149,13 дол. США, а з урахуванням курсу 1 дол. США станом на 26.11.2014 р. - 14,9730 грн, становить 2742291,93 грн. Розмір основної заборгованості, виходячи з даного курсу - 4297532,35 грн. Крім цього, вимогу про дострокове повернення заборгованості позивачем було надіслано 08.10.2014 р., отримано відповідачем 11.11.2014 р., а тому відповідач вважається таким, що прострочив заборгованість з 12.11.2014, а не з 25.11.2013 р. (як нараховує позивач пеню). Вважає, що пеня за несвоєчасне повернення кредиту становить 1129,42 грн (75,43 дол. США), а пеня за несвоєчасне повернення відсотків в розмірі -2557,86 грн (170,83 дол. США). Крім цього, 01.06.2009 р. відповідачем було сплачено 967,81 грн в рахунок погашення пені, а тому пеня за несвоєчасне повернення кредиту становить 161,61 грн. Також просить врахувати строк позовної давності в один рік для стягнення пені. (а.с. 130-132 т.1) На а.с. 144-148 - заява про застосування позовної давності, за якою останній платіж відповідачем 1 було вчинено 13.02.2009 р. в сумі 46,68 дол. США, протягом 90 календарних днів відповідач 1 не виконував погашення кредиту, а тому з 08.06.2009 р. строк кредитування вважається таким, що сплив, та з 09.06.2009 р. позивач в трирічний строк повинен був звернутись до суду з позовом, а фактично звернувся - 08.01.2015 р. Також звертає увагу, що з 06.02.2008 р. по 13.02.2009 р. відповідачем 1 було сплачено за кредитом 129660,51 дол. США, а позивачем зараховано лише 125562,01 дол. США. Вимоги позивача про нарахування відсотків за період з 06.02.2008 р. по 07.01.2012 р. не підлягають задоволенню через пропуск строків позовної давності, в межах строків, а саме з 08.01.2012 р. по 11.11.2014 р. позивач має право на нарахування процентів в розмірі 25470,09 дол. США, що в еквіваленті - 381363,66 грн. Також вважає, що вимога про стягнення пені за порушення строків повернення кредиту не підлягає задоволенню через сплив строків позовної давності до вимоги про стягнення заборгованості по тілу кредиту, а нарахування пені за порушення строків сплати процентів за період з 25.11.2013 р. по 07.01.2014 р. не підлягає задоволенню через сплив строків позовної давності. В письмових поясненнях представник відповідачів просить врахувати обставини, встановлені рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.04.2019 р. у справі №761/36324/18, вважає кредитний договір №10-29/5222 від 06.02.2008 р. є недійсним. Крім цього, 18.03.2019 р. в позасудовому порядку було звернуто стягнення на іпотечне майно - квартиру [ADDRESS] , та зареєстровано за ПАТ «Укрсоцбанк», що є підставою для припинення правовідносин за кредитним договором як основним зобов`язанням.(а.с. 101-103 т.4) В письмових поясненнях представник позивача зазначає, що укладенням додаткової угоди №4 від 04.04.2014 р. було внесено зміни до умов кредитування. Вказана додаткова угода містить підпис поручителя [PERSON] . Оскільки позичальником не було виконано умови додаткової угоди №4 від 04.04.2014 р., 08.10.2014 р. відповідачам була направлена вимога, яка була ними проігнорована. Заборгованість відповідачів складає 15237609,93 грн. Вважає, що правовідносини за кредитним договором в зв`язку з задоволенням вимог іпотекодержателя. в позасудовому порядку не можуть бути припинені, оскільки сума, одержана від реалізації предмета іпотеки, не покриває вимог іпотекодержателя. Крім цього, 17.12.2019 р. право власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем було припинено. Квартира [ADDRESS] не зареєстрована ані за ПАТ «Укрсоцбанк», ані за АТ «Альфа-банки» чи ТОВ «Кредитні ініціативи». (а.с. 233-235 т.4) Представник позивача в судовому засіданні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі, проти заочного розгляд справи не заперечив. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що 6 лютого 2008 року між банком та відповідачем [PERSON] було укладено Договір кредиту № 10-29/5222. Відповідно до умов якого банк надав [PERSON] у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів, кредит у розмірі 413987,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,25% на рік строком до 5 лютого 2018 року (а.с.16-17). 19 березня 2008 року між банком та відповідачем [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 1 про внесення змін до Договору кредиту, за умовами якої сторони домовились про припинення дії одного із двох наявних Іпотечних договорів, а саме: Іпотечного договору № 02-10/282 від 06 лютого 2008 року. Підставою досягнення такої домовленості стала сплата [PERSON] суми грошових коштів у розмірі 125 000,00 доларів США у день підписання Додаткової угоди №1 про внесення змін до Договору кредиту. 11 червня 2009 року між банком та відповідачем [PERSON] укладено Додаткову угоду про внесення змін до Договору кредиту. У відповідності до цієї додаткової угоди Сторони домовилися про збільшення відсоткової ставки по кредиту до рівня 13,5 % річних. 12 грудня 2012 року між банком та відповідачем [PERSON] укладено Додаткову угоду № 2 про внесення змін до Договору кредиту. У відповідності до цієї додаткової угоди Сторони прийшли до взаємної згоди внести зміни до умов кредитування в частині встановлення порядку погашення Кредиту одним платежем в повній сумі не пізніше 11 червня 2013 року, встановлення графіку погашення нарахованих та не сплачених відсотків станом на дату підписання цієї Додаткової угоди, встановлення пільгової відсоткової ставки на рівні 1 % річних та визначення умов часткового анулювання частини нарахованих та не сплачених відсотків станом на дату підписання цієї Додаткової угоди. 04 квітня 2014 року між банком та відповідачем [PERSON] укладено Договір про внесення змін до Договору кредиту, згідно з яким Сторони прийшли до взаємної згоди щодо встановлення фактичного розміру заборгованості за Кредитом, яка складає 288 424,99 доларів США; встановлення фактичного розміру заборгованості за нарахованими і несплаченими відсотками, тобто погодились, що заборгованість за нарахованими і несплаченими відсотками станом на 04 квітня 2014 року складає 172 378,84 доларів США; встановлення нового графіку погашення заборгованості за Кредитом, нарахованими і несплаченими відсотками станом на 04 квітня 2014 року, визначення умов та порядку нарахування нових відсотків, зокрема період дії пільгової відсоткової ставки в розмірі 1% річних. У відповідності до п.п. 2.4.; 2.4.1.; 3.3.7.; 3.3.8.; 3.3.9. кредитного договору відповідач [PERSON] зобов`язувався своєчасно та в повному обсязі погашати Кредит (тіло кредиту) із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку визначеному Договором кредиту. Крім того, достроково повернути кредит, погасити нараховані проценти та сплатити можливі штрафні санкції у випадках, визначених в п.п. 2.6.3; 3.2.3; 4.4; 4.5; 5.4.Договру кредиту. Відповідно до п.п. 2.4. Договору кредиту позичальник зобов`язувався сплачувати відсотки за користування Кредитом у валюті Кредиту не пізніше 10 числа місяця наступного за тим, в якому нараховані проценти за користування кредитом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Як вбачається із матеріалів справи, банком зобов`язання за договором кредиту виконано, а позичальник [PERSON] в свою чергу порушив умови договору, відповідно до яких зобов`язувався погашати кредит та проценти за користування ним на умовах та в порядку, визначених договором кредиту чим порушив його умови. З метою забезпечення виконання Договору кредиту 06 лютого 2008 року між банком, відповідачем [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір поруки № 02-10/281. Згідно якого відповідач [PERSON] зобов`язується перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання відповідачем [PERSON] зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі, порядку та у випадках, передбачених Договором кредиту. 04 квітня 2014 року між сторонами укладено договір про внесення змін №1 до Договору поруки. Згідно якого сторонами досягнуто згоди стосовно зміни істотних умов Договору поруки, встановлення рівня відповідальності поручителя, в частині залишку тіла кредиту, нарахованих та несплачених відсотків, передбачено порядок та умови сплати відсотків за користування кредитом . Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Судом враховано, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог статті 559 ЦК України. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним (див. постанову Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 264/3046/15-ц, провадження № 61-9194св21). Верховний суд в постанові від 14.06.2021 р. у справі 924/181/20 врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц за яким, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. За змістом норм статей 559, 598 ЦК України (у редакції, чинній на 11.06.2009 - дата, коли ПАТ «Укрсоцбанк» в односторонньому порядку збільшило процентну ставку за користування кредитом за Кредитним договором), припинення зобов`язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право і кореспондуючий йому обов`язок перестають існувати. Уживаний законодавцем у частині 1 статті 559 ЦК України (у відповідній редакції) термін "порука" використовується в розумінні зобов`язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки. Згідно із ч. 1 ст. 553 та ч.1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. За положеннями ч.1 ст. 559 ЦК України (у редакції, чинній на 11.06.2009 - дата, коли ПАТ «Укрсоцбанк» в односторонньому порядку збільшило процентну ставку за користування кредитом за Кредитним договором) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Аналіз зазначених норм чинного на той час законодавства дає підстави для висновку, що до припинення поруки станом на 11.06.2009 призводили такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призводили до збільшення обсягу відповідальності останнього. Договором поруки не передбачена можливість зміни розміру процентної ставки за користування кредитом за основним зобов`язанням і строків їх виплати без згоди поручителя. Навпаки, як зазначено вище, умовами договору поруки встановлено, що кредитор зобов`язаний до моменту виконання зобов`язань забезпечених порукою, не змінювати умов договору кредиту без попереднього письмового погодження поручителя. Порушення кредитором вищевказаних умов договору поруки є підставою для припинення поруки відповідно до ч. 1 статті 559 Цивільного кодексу України (у відповідній редакції), згідно з положеннями якої порука припиняється у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя , внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. В даному випадку збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом за основним зобов`язанням (за Кредитним договором) призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя без згоди останнього, що скаржником не спростовано. Таким чином, у зобов`язаннях, в яких бере участь поручитель, збільшення процентної ставки, навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або без відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на поручителя відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 523/3082/14-ц (провадження № 14-243цс19) наведено правовий висновок про те, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Отже, порука припиняється за наявності факту зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. При цьому для припинення поруки достатнім є встановлення таких змін в основному зобов`язанні. При цьому подальше фактичне виконання зобов`язання, в тому числі фактичний строк його виконання, відмова кредитора від вимоги щодо виконання зобов`язання в зміненому обсязі, не свідчать про збереження поруки, оскільки відбулися після настання правоприпиняючого факту (збільшення обсягу відповідальності). Збільшення вказаної відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов`язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення строку повернення кредиту. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 2-588/10 (755/18438/16-ц) (провадження № 14-275цс19) вказано, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення його обсягу відповідальності. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам потрібно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання. За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. (Правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 26.12.2018 зі справи № 569/8360/16-ц та у постанові Верховного Суду від 09.10.2020 зі справи № 903/998/19). З огляду на вищевказане, зобов`язання [PERSON] (поручителя) перед ПАТ «Укрсоцбанк» (кредитора за основним зобов"язанням- за Кредитним договором) за договором поруки від 06.02.2008 р. року №02-10/281 припинилися 11.06.2009 (з моменту укладення додаткової угоди від 11.06.2009 р., за якою збільшено розмір процентної ставки за користування кредитом до 13,50% без згоди поручителя) Доводи позивача щодо того, що поручитель має відповідати за порушення зобов"язання боржником в обсязі, що існував до збільшення обсягу відповідальності боржника відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України (у редакції, чинній на час розгляду даної справи в суді), суд відхиляє, з огляду на наступне. Відповідні зміни до ч.1 ст.559 ЦК України внесені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування". Цей Закон введений в дію 04.02.2019. Пунктом 2 "Прикінцевих та перехідних положень" вказаного Закону передбачено, що цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку", що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону. До спірних правовідносин цей Закон не застосовується, оскільки на час введення його в дію порука вже була припинена (з 11.06.2009 відносини за Договором поруки припинились). Схожого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 28.02.2023 р. у справі №593/591/22, в якій зазначив, що положення частини першої статті 559 ЦК України в редакції Закону № 2478-VIII не могли бути застосовані до спірних правовідносин з огляду на те, що підвищення суми кредиту без згоди поручителя, а отже, припинення поруки за договором поруки мало місце до введення в дію Закону № 2478-VIII (04 лютого 2019 року). Підписання поручителем 04.04.2014 р. договору про внесення змін №4 з додатком детального розрахунку вартості кредиту та розміром процентної ставки за кредитом на рівні 13,5 % не впливає на висновок суду щодо припинення поруки з 11.06.2009, поза як у період до 04.04.2014 р. в односторонньому порядку відбулась зміна зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності. Щодо розміру заборгованості за кредитом варто зазначити наступне. Згідно ст. 82 ч. 4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У листопаді 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», в якому просили: визнати недійсними пункти 2.1., 2.4., 2.5., 2.8. додаткової угоди № 2 про внесення змін до договору кредиту № 10-29/5222 від 06.02.2008, укладеної між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» 12.12.2012; визнати недійсними пункти 2.1. та 2.6. договору про внесення змін № 4 до договору кредиту № 10-29/5222 від 06.02.2008, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» 04.04.2014; визнати недійсними пункти 2.1.1. та 2.1.2. договору про внесення змін № 1 до договору поруки № 02-10/281 від 06.02.2008, укладеного між укладеного між [PERSON] , [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» 04.04.2014. Постановою Верховного суду від 17.06.2020 р. у справі № 761/35459/15-ц залишено без змін рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року, якими позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсними окремих положень правочинів, залишено без задоволення. Судовими рішеннями у справі № 761/35459/15-ц встановлено, що оскаржуваними пунктами додаткових договорів права позивачів не порушено, оскільки останні під час їх підписання усвідомлювали їх зміст, наслідки та передбачені ними зобов`язання. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивачі на момент укладення договорів не заявляли додаткових вимог щодо їх умов та в подальшому виконували їх умови. Додаткові угоди до кредитного договору та договору поруки, які підписані позивачами, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Суд не приймає до уваги посилання сторони відповідача на обставини встановлені рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.04.2019 р. у справі №761/36324/18, оскільки в задоволенні позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк"про визнання недійсним кредитного договору, було відмовлено. До того, ж предметом спору у даній справі було визнання недійсним кредитного договору від 06.02.2008 р., а не додаткових угод, договорів про внесення змін до нього, в тому числі від 04.04.2014. Судом враховано, що за змістом частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Вказаного висновку дійшов також Верховний Суд в постанові від 09.06.2022 р. у справі № 520/9588/16-ц Посилання сторони відповідача положення ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», за якою після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання: боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотеко держателя, суд також не приймає до уваги, виходячи з наступного. 06.02.2008 р. між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір №02-10/279, а 20.11.2009 р. було укладено договір про внесення змін до іпотечного договору, за якими в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту №10-29/5222 від 06.02.2008 р, було передано майно- квартиру [ADDRESS] . Вартість предмета іпотеки становить 1791931,00 грн. За умовами договору іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 2.4.3); у разі, якщо сума, одержана від реалізації предмета іпотеки, не покриває всіх вимог іпотекодержателя, забезпечних іпотекою, він має право отримати решту суми з іншого майна іпотекодавця у порядку, встановленому законом. (а.с. 219-222 т.3) Відтак, за умовами вказаних договорів передбачено право банку на отримання решти суми з іншого майна іпотекодавця у порядку, встановленому законом, у разі, якщо сума, одержана від реалізації предмета іпотеки, не покриває всіх вимог іпотекодержателя, забезпечних іпотекою. Представник позивача не заперечував, що 18.03.2019 р. право власності на квартиру [ADDRESS] в позасудовому порядку на підставі іпотечного договору від 06.02.2008 р., договору про внесення змін від 20.11.2009 р. було зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк». Між тим, 17.12.2019 р. на підставі заяви власника АТ «Альфа-банк» право власності на вказану квартиру було припинено. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності відомості про право власності на квартиру [ADDRESS] відсутні. Зазначене підтверджується інформаційними довідками від 23.12.2019 р., 31.01.2023 р. (а.с. 236-238 т.4) Відтак, відсутні підстави для застосування положень ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку». Варто також зазначити, що вказана частина статті була викладена редакції Закону № 2478-VIII від 03.07.2018. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону (пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування»). Згідно з пунктом 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через три місяці з дня набрання чинності цим Законом. Він був опублікований 03 листопада 2018 року, набрав чинності 04 листопада 2018 року та був введений у дію 04 лютого 2019 року. Оскільки договір іпотеки, був укладений до введення в дію Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», підстави для застосування вказаної норми відсутні. Між тим, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначені правові висновки також викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти та неустойку (пеню) лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків та пені є безпідставним. Після настання строку виконання кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України; З вимогами про стягнення процентів в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України позивач не звертався і цією правовою нормою заявлені вимоги про стягнення процентів за кредитним договором не мотивував. Станом на 26.11.2014 року загальна заборгованість становила 491 222,71 доларів США, та складалась з заборгованості за тілом кредиту в сумі - 288 424 долари 99 центів США; заборгованості по сплаті відсотків в розмірі - 185 186 доларів 80 центів США; пені за несвоєчасне повернення кредиту в сумі - 13 739 доларів 61 центів США; пені за несвоєчасне повернення відсотків в розмірі - 3 871 доларів 31 центів США. (а.с. 7-11 т.1) В подальшому, сторона позивача збільшила розмір позовних вимог, надала розрахунок заборгованості, за яким станом на 17.03.2016 р. заборгованість за кредитним договором №10-29/5222 від 06 лютого 2008 року становить 567620 доларів 98 центів США, що відповідно до курсу Національного банку України станом на 17.03.2016 року складає - 15237609 гривень 93 коп. а саме: заборгованість за кредитом в сумі - 288 424 долари 99 центів США (еквівалент 7742679,73 грн); заборгованість по сплаті відсотків в розмірі - 237824 доларів 43 центів США (еквівалент 6384323,27); пеня за несвоєчасне повернення кредиту в сумі - 12182 доларів 87 центів США (еквівалент 327045,38 грн); пеня за несвоєчасне повернення відсотків в розмірі - 29188 доларів 70 центів США (еквівалент 783561,56). Пунктом 7.4 договору від 06.02.2008 р. передбачено, що у разі настання обставин, визначених пунктами 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4 цього договору, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно,позичальник зобов`язаний погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції. П. 3.2.3. договору від 06.02.2008 р. передбачає, що кредитор має право вимагати негайного повернення кредиту, погашення нарахованих процентів та сплати можливих штрафних санкцій, якщо позичальник протягом трьох робочих днів від дня отримання вимоги кредитора про надання додаткових засобів забезпечення виконання зобов`язання, згідно з п. 3.2.2 цього договору, не дасть таких засобів (шляхом укладення відповідного договору), або запропоновані засоби не влаштують кредитора. Відповідно до пункту 4.5. укладеного між сторонами кредитного договору від 06.02.2008 р. у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7. (сплачувати кредитору проценти),3.3.8. (своєчасно та у повному обсязі повертати кредит) цього договору, протягом більше ніж 90 (дев`яносто) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). П. 3.3.9. договору від 06.02.2008 р. передбачає, що позичальник зобов`язаний достроково повернути кредит, погасити нараховані проценти та сплатити можливі штрафні санкції у випадках, передбачених п.п. 2.6.3, 3.2.3, 4.4,4.5,5.4 Судом встановлено, що вимогу банку від 08.10.2014 р. про дострокове виконання боргових зобов`язань відповідачі отримали 11.11.2014 р., заборгованість не погасили, що стало наслідком звернення до суду з позовом у січні 2015 р. про стягнення заборгованості станом на 26.11.2014 р. Між тим, як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого з заявою про збільшення розміру позовних вимог (а.с.18-20 т.4), банк після пред`явлення вимоги до позичальника від 08.10.2014 р. та звернення до суду 08.01.2015 р. продовжував нараховувати відсотки на строкову та прострочену заборгованість та пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів. На думку суду, звернувшись до суду з позовом в січні 2015 р. про стягнення кредитної заборгованості банк скористався своїм правом на дострокове стягнення всієї суми заборгованості, нарахованої станом на 26.11.2014 р. Наведене свідчить про те, що банк змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором, а тому відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, пеню після 26.11.2014 р. З огляду на прийняття судом заяви про збільшення розміру позовних вимог з розрахунком заборгованості, відсутні підстави для стягнення пені за несвоєчасне погашення кредиту в сумі - 12182 доларів 87 центів США, процентів в розмірі - 29188 доларів 70 центів США, які нараховані з 23.03.2015 р. по 16.03.2016 р., та процентів, нарахованих після 26.11.2014 р. Між тим, відповідачі подали заяву про застосування строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до пункту 4.5. укладеного між сторонами кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7. (сплачувати кредитору проценти),3.3.8. (своєчасно та у повному обсязі повертати кредит) цього договору, протягом більше ніж 90 (дев`яносто) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Отже, у такий спосіб сторони договору врегулювали питання щодо дострокового повернення кредитних коштів, тобто зміну строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів, що також відповідає вимогам статті 1050 ЦК України. Між тим, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц). У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій». Схожі висновки містяться і в постановах Верховного Суду України від 08.11.2017 року у справі №6-2891цс16, Верховного Суду від 14.02.2018 року в справі №161/15679/15-ц (провадження №61-765св18). Дії відповідача 1 щодо підписання 04.04.2014 договору про внесення змін №4 до договору кредиту №10-29/5222 від 06.02.2008 р., а також погашення процентів за договором (останнє погашення відбулось 11.08.2014 р.) є свідченнями визнання вказаних боргових зобов`язань та перериванням строків давності. З огляду на наявність підписаного чинного договору про внесення змін №4 від 04.04.2014 р. та його виконання, за яким відбулось переривання перебігу позовної давності, суд дійшов висновку про те, що звернувшись до суду з позовом у січні 2015 р. сторона позивача не пропустила строки позовної давності. При цьому, судом самостійно проведено розрахунок відсотків, нарахованих станом на 26.11.2014 р., виходячи з розрахунку заборгованості, наданого з заявою про збільшення розміру позовних вимог. (а.с. 18-20 т.2) Так, розглядаючи справу у межах заявлених позовних вимог, даючи юридичну оцінку доказам, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором №10-29/5222 від 06 лютого 2008 року, з урахуванням внесення змін до цього договору за договором №4 від 04.04.2014 року, належним чином не виконував, а отже повинен сплатити станом на 26.11.2014 р. заборгованість в розмірі 478399,17 дол.США (еквівалент 12842482,20 грн станом на 17.03.2016 р. 1 дол. - 26.8447 грн), з яких: заборгованість за кредитом в сумі - 288 424 долари 99 центів США (еквівалент 7742682,33 грн станом на 17.03.2016 р. 1 дол. - 26.8447 грн); заборгованість по сплаті відсотків в розмірі - 189974 доларів 18 центів США (еквівалент 5099799,87 грн станом на 17.03.2016 р. 1 дол. - 26.8447 грн), нарахованих по 26.11.2014 р. Тому, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 102537,96 грн збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial