Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

У липні 2015 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.05.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник АТ «УкрСиббанк») та [PERSON] та [PERSON] був укладений кредитний договір №11161127000, згідно з умови якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 22 954,00 дол. США на строк з 29.05.2007 року по 29.05.2014 року. 08.12.2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, АТ «УкрСиббанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «УкрСиббанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від АТ «УкрСиббанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість АТ «УкрСиббанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Таким чином, позивач вказав, що АТ «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору. Крім того, вказано, що позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує у зв`язку із чим, станом на 12.06.2015 року наявна заборгованість за кредитним договором №11161127000 у сумі 1 184 725,89 грн. із яких: сума заборгованості за кредитом - 443 404,05 грн., сума заборгованості за відсотками - 555 680,15 грн., пеня - 172 441,05 грн., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу - 10 712,16 грн., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по відсотках - 2 488,46 грн. На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 1 184 725,89 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Кривов`яз А.П. Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року позовну заяву задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 1 184 752 грн. 89 коп. 07.02.2019 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на адресу суду надійшла заява про зміну сторони у виконавчому провадженні, шляхом заміни стягувача його правонаступником. В даній заяві ТОВ «Вердикт Капітал» просило суд замінити вибулого Стягувача Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» на правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» у виконавчому провадженні №52522033 (боржник - [PERSON] ), що відкрите на підставі виконавчого листа №759/10831/15-ц, який видав Святошинський районний суд м. Києва. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року заяву ТОВ «Вердикт Капітал» про заміну сторони виконавчого провадження задоволено, у виконавчому провадженні за рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року (ун. 759/10831/15-ц, пр. №2/759/4738/15) замінено вибувшого стягувача - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал». 21.05.2020 року від [PERSON] надійшла заява про перегляд заочного рішення, в якій він просив суд скасувати заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року та призначити справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Послався на те, що заочне рішення постановлено з порушенням матеріального і процесуального права і підлягає перегляду. Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду визначеного головуючу суддю Горбенко Н.О. 26.06.2020 року до суду надійшов відзив на заяву про перегляд заочного рішення від представника ТОВ «Вердикт Капітал». У поданому відзиві зазначили, що зі змісту заяви про скасування заочного рішення не вбачається законних підстав для задоволення останньої та обставини, зазначені в заяві про перегляд заочного рішення не підтверджені жодними доказами. Від представника [PERSON] 23.07.2020 року надійшла відповідь на відзив про перегляд заочного рішення суду, в якому він заперечив доводи, викладені представником ТОВ «Вердикт Капітал» та зазначив, що заочне рішення має бути скасоване і переглянуте. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23 липня 2020 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення від 05.11.2015 року у цивільній справі №759/10831/15-ц задоволено. Скасовано заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05.11.2015 року у цивільній справі №759/10831/15-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 12.11.2020 року генеральним директором ТОВ «Вердикт Капітал» подано заяву про забезпечення позову, в якому представник ТОВ «Вердикт Капітал» просив суд з метою збереження майна, що належить [PERSON] до набрання законної сили судовим рішенням, постановленим в даній справи, задовольнити у повному обсязі заяву про забезпечення позову та накласти арешт (заборону на відчуження) на нерухоме майно, квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] та належить на праві власності [PERSON] та заборонити будь-яким особам вчиняти будь-які дії, в тому числі реєстраційні, стосовно нерухомого майна - квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] та належить на праві власності [PERSON] . Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року відмовлено ТОВ «Вердикт Капітал» у задоволенні заяви про забезпечення позову. 22.01.2021 року на адресу суду від [PERSON] надійшла заяв про застосування наслідків спливу строків позовної давності, в якому він просив суд при винесенні рішення по справі застосувати до позовних вимог наслідки спливу спеціальної позовної давності в 1 рік і загальної позовної давності в 3 роки, які, на думку [PERSON] , пропущені позивачем при подачі позову. 25.02.2021 року від генерального директора ТОВ «Вердикт Капітал» надійшов відзив на заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, в якому він вказав, що позивач звернувся до суду у межах трирічного строку позовної давності з моменту закінчення строку згідно умов кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та зазначив, що неповідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні не звільняє від обов`язку погашення кредитного зобов`язання. 17.03.2021 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Пащенко В.М. надійшло клопотання про винесення ухвали про зупинення провадження по справі зважаючи на те, що 03 березня 2021 року Святошинським районним судом м. Києва винесено ухвалу про відкриття провадження у справі за позовом [PERSON] до АІБ «УкрСиббанк», уповноваженої особи ліквідаційної комісії ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. і ТОВ «Вердикт Капітал» про визнання договорів купівлі-продажу майнових прав недійсними. Представник відповідача вважав, що в разі задоволення зазначеного позову справу необхідно буде закрити за відсутністю належного позивача. Звертаючись до Святошинського районного суду м. Києва із позовною заявою до Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», Уповноваженої особи ліквідаційної комісії ПАТ «Дельта Банк» Кадирова Володимира Володимировича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про визнання договорів купівлі-продажу майнових прав недійсними, як укладених з порушенням ЗУ «Про захист прав споживачів» і діючого цивільного законодавства, [PERSON] вказав, що згідно укладеного договору від 09.11.2018 року, ПАТ «Дельта Банк» з ТОВ «Вердикт Капітал» про купівлю-продажу майнових прав боргові зобов`язання [PERSON] і право вимоги до нього було передано ПАТ «Дельта банк» до ТОВ «Вердикт Капітал». В ході ознайомлення з матеріалами справи [PERSON] помітив Витяги вищевказаних Договорів купівлі-продажу майнових прав, які він вважає недійсними, укладеними з порушенням ЗУ «Про захист прав споживачів» і діючого законодавства. Вказав, що не знав про те, що його обов`язки по сплаті кредиту перейшли до ПАТ «Дельта Банк», також ні разу не отримував вимогу від даного банку про наявність якої-небудь заборгованості перед даним банком, який згідно ст. 1077 ЦК України, мав право укласти, згідно вимог діючого цивільного законодавства, саме договір Факторингу, а не договір купівлі майнових прав, який регулює зовсім інші правовідносини передбачені ст.ст. 627,632,655-697 ЦК України, які регулюють відносини між сторонами договору саме відносно купівлі-продажу рухомого, нерухомого майна, його ціни, взаєморозрахунків асортименту товару та інших відносин. Зазначає, що відповідачі назвавши дані договори договором купівлі-продажу майнових прав, не досягнули прав договорів, які надають їм права переуступки і вимоги з нього боргу по кредитному договору, як це передбачено ст. 1077 ЦК України, яка регулює правовідносини зазначені в договорі факторингу. Вказав, що за вимогами ст. 1083 ЦК України, наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається. У цивільній справі №759/10831/15-ц, пр. №2/759/4738/15, він помітив, що при укладенні вищевказаного договору купівлі-продажу майнових прав, АТ «УкрСиббанк» навмисно не передав всіх необхідних додатків до кредитного договору, тому що в Акті передачі документів є в наявності тільки сам Кредитний договір, без договору застави і Договору поруки і відомостей про те що він розрахувався з АТ «УкрСиббанком», вході виконавчого провадження, що видно з його Заяви Начальнику ВДВС Святошинського району м. Києва, згідно якої він передав в рахунок боргу стягувачу автомобіль КІА «Черато» д.н. [NUMBER] , тобто новий кредитор мав право стягувати з нього суму боргу тільки того, що залишилось, тому що ринкова вартість даного автомобіля дорівнювала сумі боргу перед первісним кредитором. Не маючи даних документів новий кредитор ПАТ «Дельта Банк» подав в суд Графік погашення боргу з 25.05.2007 року, тобто з того часу як він вже розрахувався з первісним кредитором. Також вказав, що укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» договір не відповідає вимогам ст. 1077 ЦК України, тобто не є договором факторингу, ТОВ «Вердикт Капітал» всупереч чинному законодавству, не направляв йому письмового повідомлення про грошову вимогу на його користь, а відразу звернувся в суд із заявою про заміну сторони виконавчого провадження без повідомлення позивача, після чого отримав виконавчий лист і передав для відкриття виконавчого провадження. Вважає, що позивачем за первісним позовом пропущений строк позовної давності на подачу до суду позову і стягнення з нього надуманого боргу, порушені вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Зважаючи на викладене, [PERSON] просив суд визнати недійсним Договір купівлі майнових прав від 08.12.2011 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» і договір купівлі-продажу майнових прав, укладений між ПАТ «Дельта Банк» і ТОВ «Вердикт Капітал» 09.11.2018 року як укладених з порушенням ЗУ «Про захист прав споживачів» і вимог ст. 215, 216, 203 ЦК України. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року у справі №759/3821/21 (провадження №2/759/3591/21) передано для об`єднання судді Горбенко Н.О. справу №759/3821/21 за позовом [PERSON] до Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», уповноваженої особи ліквідаційної комісії ПАТ «Дельта Банк» Кадирова Володимира Володимировича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про визнання договору купівлі-продажу майнових прав недійсними, як укладених з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів» і діючого цивільного законодавства зі справою №759/10831/15-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. 11.10.2021 року від представника АТ «Дельта Банк» до суду надійшов відзив на позовну заяву. В поданому відзиві на позовну заяву представник зазначив, що позовні вимоги є необґрунтовані, у правовідносинах сторін відсутні елементи договору факторингу, оскільки не встановлено факту фінансування фінансовою установою фізичної особи (клієнта) під відступлення права грошової вимоги, а навпаки, встановлено факт набуття права вимоги до фізичної особи на підставі компенсації частини отриманого від права вимоги. Крім того, вказав, що право вимоги було реалізовано в межах процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк» і до спірних правовідносин слід застосовував ати спеціальний Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а також те, що оскаржуваний договір жодним чином не може вплинути на обсяг прав, свобод та інтересів боржника у зобов`язанні. Просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 15.11.2021 року від представника АТ «УкрСиббанк» надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого представник АТ «УкрСиббанк» вказав, що Цивільним кодексом України передбачена можливість відступлення права вимоги на підставі договору купівлі-продажу. Крім того, наголосив, що оспорюваний договір не відноситься не до факторингу, а свідчить про наявність цесії, а саме договору про відступлення права вимоги. Вказав, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору недійсним, в якому він не є стороною, не вказав на порушення цим договором його суб`єктивним прав. На підставі викладеного просили відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви в частині позовних вимог до АТ «УкрСиббанк». 18.11.2021 року від генерального директора ТОВ «Вердикт Капітал» надійшли додаткові пояснення, в яких зазначено, що з приводу зустрічного позову ТОВ «Вердикт Капітал» підтримує в повному обсязі зміст наданих відзивів на зустрічну позовну заяву АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк». Наголосив, що неповідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні не звільняє від обов`язку погашення кредитного зобов`язання. Просив відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви. На адресу суду 30.01.2023 року від правонаступника первісного позивача Уповноваженої особи ліквідаційної комісії ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. - директора ТОВ «Вердикт Капітал» надійшла заява про зменшення розмір позовних вимог. Даною заявою директор ТОВ «Вердикт Капітал» просив суд зменшити розмір позовних вимог та стягнути із [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» 6 869,4 долари США. Крім того, 30.01.2023 року директором ТОВ «Вердикт Капітал» подано клопотання про повернення до підготовчого судового засідання. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06 лютого 2023 року цивільну справу повернуто на стадію підготовчого провадження. 06 лютого 2023 року ухвалою суду заяву представника позивача за первісним позовом про зменшення розміру позовних вимог прийнято до розгляду заяву. 27.02.2023 року представником [PERSON] - адвокатом Пащенко В.М. подано відзив на заяву позивача про зменшення позовних вимог. В поданому відзиві вказано, що відповідач змінені позовні вимоги не визнає, оскільки вони не доведені згідно вимог ст. 81 ЦПК України. Зазначив, що первісним позивачем пропущено строки позовної давності в три роки і один рік за стягнення штрафних санкцій у вигляді пені, 3% річних прострочення по тілу кредиту та 3% річних від простроченої заборгованості по відсотках. Крім того, представником зазначено, що [PERSON] є військовослужбовцем ЗСУ, а також на його вихованні перебуває четверо дітей, двоє із яких мають серйозні захворювання і стоять на обліку в поліклініці району. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. 20.03.2023 року від директора ТОВ «Вердикт Капітал» надійшли пояснення, в яких він вказав, що саме відповідачем не долучено жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу на підтвердження обставини виконання рішення суду в більшому обсязі, ніж про це зазначено позивачем. Зазначив, що подаючи позовну заяву, позивачем розраховано суму боргу по 3-х відсотках річних за останні 3 роки до подачі позовної заяви, а тому, заявлена сума боргу підлягає стягненню в повному обсязі. Представник позивача за первісним позовом ТОВ «Вердикт Капітал - Змієвська Т.П. просила задовольнити первісний позов у редакції заяви про зменшення позовних вимог у повному обсязі. Просила відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви з підстав, наведених у поданому відзиві та поясненнях. У судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом [PERSON] - адвокат Пащенко В.М. заперечував щодо задоволення первісного позову, просив задовольнити зустрічну позовну заяву у повному обсязі. Представник відповідача за зустрічним позовом «УкрСиббанк» - адвокат Онищенко М.В. просила задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову з підстав наведених у поданому відзиві. Уповноважена особа ліквідаційної комісії ПАТ «Дельта Банк» у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомляли. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини - в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Зважаючи на викладене, задля забезпечення розумних строків розгляду справи, суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи, що не з`явились у судове засідання. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши у судовому засіданні докази, на які посилаються сторони, у відповідності до ч. 5 ст. 263 ЦПК України, дійшов до наступних висновків. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 29.05.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11161127000, відповідно до якого останній отримав кредит в сумі 22 954,00 доларів США строком до 29.05.2014 року зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом (т. 1 а.с. 6-16, т. 2 а.с. 120-125). За заявою [PERSON] 29.05.2007 року йому видано грошові кошти в розмірі 22 954,00 доларів США (т. 3 а.с. 211-215). Згідно п. 2.1. Договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11161127000 у забезпечення виконання усіх грошових зобов`язань в повному обсязі Позивальника за Договором надається порука [PERSON] згідно Договору поруки № 117288 від 29.05.2007 року, а також Позичальник передає в заставу, а Банк приймає наступне рухоме майно, а саме - транспортний засіб : марка КІА, модель Cereto, рік випуску 2007, держномер [NUMBER] . 29.05.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір поруки № 117288 (т. 2 а.с. 126, т. 3 а.с. 215-216). Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01.12.2009 року у справі № 2-3233/2009 було стягнуто з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь АКІБ «УкрСиббанк» 29 231,15 доларів США кредитної заборгованості, відсотків та пені, що за курсом НБУ становить 233 741,25 грн., а також судовий збір у сумі 1 700,00 грн. і витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн. (т. 2 а.с. 119, оглянуто матеріали справи № 2-3233/09). 26.05.2010 року Святошинським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 2-3233/09 (т. 3 а.с. 175-176). На підставі вказаного виконавчого листа ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві 12.08.2010 року було відкрито ВП № 21103146. Постановою старшого державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві Танащук О.М. від 14.10.20110 року виконавчий лист № 2-3233, виданий 26.05.2010 року повернуто стягувачеві на підставі п. 8 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки коштів, які надійшли від реалізації заставленого майна не достатньо для задоволенні вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно (т. 3 а.с. 92-97, 221-222). Згідно відмітки на виконавчому листі № 2-3233/09 від 26.05.2010 року з відповідача за первісним позовом стягнуто суму в розмірі 43 735,25 грн. (т. 3 а.с. 175-176). Згідно довідки АТ «УкрСиббанк» від 26.08.2021 року № 25-1-01/63218, 24.10.2011 року сума коштів, що надійшла до Банку з ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві на виконання виконавчого листа № 2-3233 від 26.05.2010 року, була зарахована наступним чином 5 255,37 доларів США в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором; 1 820,00 грн. - в погашення судових витрат (т. 2 а.с. 189). Згідно з розрахунком позивача за первісним позовом 3% річних нараховано на суму боргу 23 743,67 доларів США за період з 06.07.2012 року по 23.02.2022 року (т. 3 а.с. 182). 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та позивачем за первісним позовом було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого права вимоги за кредитним договором відповідача за первісним позовом, майнових поручителів та інші права, що виникають з прав вимоги, перейшли до позивача за первісним позовом. Позивач за первісним позовом просить задовольнити його вимоги, посилаючись на те, що відповідач за первісним позовом свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, а тому просить стягнути з нього 3% річних на залишок боргу в сумі 23 743,67 доларів США в сумі 6 869,40 доларів США за період з 06.07.2012 року по 23.02.2022 року (т. 3 а.с. 170-186). Надаючи виниклим між сторонами по справі належну правову оцінку, суд зазначає, що згідно із ст. 509 ч. ч. 1, 2 ЦК України, за якою зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Згідно із ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч. 1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. У силу ст. 1054 ч. 1, 2 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із ст. 1055 ч. 1, 2 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 1046 ч. 1 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень ст. 1049 ч. 1, 3 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 530 ч. 1 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. У силу ст. 536 ч. ч. 1, 2 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Як наводить ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч. 1 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 625 ч. 1, 2 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу I книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Стаття 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань, яке може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК України. Відповідно до ст. 625 ч. 2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У постановах Верховного Суду від 26.10.2018 року у справі № 922/4099/17, від 26.04.2017 року у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 року у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 року у справі № 642/493/17-ц. З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01.12.2009 року у справі № 2-3233/2009 було стягнуто з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь АКІБ «УкрСиббанк» 29 231,15 доларів США кредитної заборгованості, відсотків та пені, що за курсом НБУ становить 233 741,25 грн., а також судовий збір у сумі 1 700,00 грн. і витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн. 26.05.2010 року Святошинським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 2-3233/09 (т. 3 а.с. 175-176). На підставі вказаного виконавчого листа ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві 12.08.2010 року було відкрито ВП № 21103146. В межах ВП № 21103146 05.11.2010 року було складено акт опису й арешту майна - транспортного засобу: марка КІА, модель Cereto, рік випуску 2007, держномер [NUMBER] . Копія акту отримана [PERSON] 05.11.2010 року (т. 1 а.с. 132). Постановою державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві Буглак О.М. від 08.11.2010 року про призначення експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні призначено експертом, суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання [PERSON] , який має сертифікат оцінювача, виданий Фондом державного майна від 25.12.1999 року № 1495, та постановлено надати письмовий висновок, звіт про оцінку майна. Постановою державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві Танащук О.М. від 09.11.2010 року у зв`язку із призначенням експертизи на підставі п. 8 ч. 1 ст. 35, ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» ВП № 21103146зупинено. Постановою державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві Танащук О.М. від 01.06.2011 року у зв`язку із надходженням висновку з експертної оцінки майна ВП № 21103146 поновлено. Згідно висновку з експертної оцінки майна - колісного транспортного засобу ринкова вартість (початкова ціна на прилюдних торгах (аукціоні) колісного транспортного засобу КІА Cereto, 2007 року випуску, держномер [NUMBER] , станом на 18.03.2011 року становить 67 658,00 грн. без ПДВ. Постановою старшого державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві Танащук О.М. від 14.10.20110 року виконавчий лист № 2-3233, виданий 26.05.2010 року повернуто стягувачеві на підставі п. 8 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки коштів, які надійшли від реалізації заставленого майна не достатньо для задоволенні вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно (т. 1, а.с. 132, т. 3 а.с. 92-97, 221-222). На виконавчому листі № 2-3233/09 від 26.05.2010 року міститься відмітка державного виконавця про стягнення суми в розмірі 43 735,25 грн. (т. 3 а.с. 175-176). Згідно довідки АТ «УкрСиббанк» від 26.08.2021 року № 25-1-01/63218, 24.10.2011 року сума коштів, що надійшла до Банку з ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві на виконання виконавчого листа № 2-3233 від 26.05.2010 року, була зарахована наступним чином 5 255,37 доларів США в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором; 1 820,00 грн. - в погашення судових витрат (т. 2 а.с. 189). Заявляючи вимогу про стягнення з [PERSON] 3% річних, позивач за первісним позовом вказує, що оскільки заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01.12.2009 року у справі № 2-3233/2009 було стягнуто з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь АКІБ «УкрСиббанк» 29 231,15 доларів США, в ході виконавчого провадження з [PERSON] стягнуто 43 735,25 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на 14.10.2011 року (дата завершення виконавчого провадження) становило 5 483,56 доларів США, то залишок боргу за судовим рішенням складає 23 743,67 доларів США. Саме на цю суму боргу позивач за первісним позовом нараховує 3% річних. Відповідачем за первісним позовом не спростовано доказами в розрізі положень ст. ст. 76-80 ЦПК України розрахунок заборгованості позивача. [PERSON] не надано контррозрахунку та не платіжних документів, котрі б свідчили про погашення заборгованості чи про її інший розмір, ніж заявлений позивачем. Відповідач своїми процесуальними правами не скористався та не надав доказів на підтвердження виконання ним своїх зобов`язань. Тому, враховуючи, що кошти [PERSON] не повернуті, суд надходить до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача про те, що розмір невиконаних відповідачем зобов`язань - залишок суми заборгованості становить 23 743,67 доларів США. З огляду на встановлене, суд не вбачає підстав для не прийняття до уваги наданого позивачем розрахунку, та вважає за можливе покласти його в основу судового рішення. Як вже зазначалось судом, ст. 625 ч. 2 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд України у постанові від 12.04.2017 року по справі № 3-1462гс16 підкреслив, що платежі встановлені ст. 625 ЦК України є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер, які наприклад статті законів, які передбачають неустойку. Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Також Верховний Суд України відмітив, що ст. 617 ЦК України встановлені загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, а ст. 625 ЦК України є спеціальною та такою, що не передбачає жодних підстав для звільнення від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання. Отже, Верховний Суд України розв`язуючи спір застосовує принцип права щодо пріоритету спеціальної норми над загальною. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 09.11.2016 року у справі № 3-1195гс16. Згідно зі ст. 625 ЦК України стягнення 3% річних можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання. При цьому день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення. Так, дослідивши матеріали справи, перевіривши надані позивачем за первісним позовом до позовної заяви розрахунки 3% річних за період з 06.07.2012 року (за три роки до подачі позовної заяви) по 23.02.2022 року (до початку ведення воєнного стану), суд встановив, що дані розрахунки є арифметично вірними. Відповідачем [PERSON] вказаний розрахунок не заперечено та не спростовано відповідними контррозрахунками. Суд погоджується, що позивачем обґрунтовано нараховано 3% річних. Водночас, відповідач [PERSON] просив суд застосувати строк позовної давності. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц). Згідно з розрахунком позивача 3% річних та інфляційні втрати нараховано на суму боргу 23 743,67 доларів США за період за період з 06.07.2012 року по 23.02.2022 року. У цій справі позивачем подано до суду 01.07.2015 року, й отримано останнім 06.07.2015 року. Таким чином, право позивача на стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає з 01.07.2015 року. Разом з тим, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Як встановлено, зобов`язання відповідача [PERSON] перед банком не припинилося. Таким чином, суд погоджується з доводами позивача за первісним позовом, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого в ст. 13 ЦПК України, про те, що 3% річних можуть бути наховані з 06.07.2015 року по 23.02.2022 року. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем за первісним позовом доведено його вимоги. Отже, з [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню 3% річних в розмірі 6 869,4 долари США (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог). При цьому суд не приймає до уваги посилання [PERSON] на те, що його не було належним чином повідомлено про зміну кредитора, оскільки згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі №6-979цс15. Разом з тим, в ході розгляду справи [PERSON] не надав належних та допустимих доказів того, що не повідомлення про зміну кредитора позбавило його можливості виконати зобов`язання, чи того, з його боку мало місце належного виконання зобов`язання первісному кредитору. Всі інші доводи відповідача за первісним позовом, викладені у письмових заявах, що містяться у матеріалах справи, не спростовують вказаних вище висновків суду. Щодо зустрічного позову суд зазначає наступне. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» (продавець) та ПАТ «Дельта банк» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за яким останнє придбало у ПАТ «Укрсиббанк» право вимоги за кредитними договорами, в тому числі й за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11161127000 від 29.05.2007 року (т. 2 а.с. 209-229). 09.11.2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір № 952/К купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» передало у власність ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» прийняло у власність майнові права, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому та які включають, зокрема, право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів (надалі - Боржники), які виникли за укладеними договорами та/або на інших підставах, наведених у додатках № 1, 2 до цього Договору, в тому числі й до [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11161127000 від 29.05.2007 року (т. 1 а.с. 60-105). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків. Відтак, встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України). Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 656 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги. Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)). Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 48)). Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 51)). Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 57)). Суд бере до уваги, що оспорювані договори за їхніми ознаками є договорами, за якими банк у зобов`язаннях за кредитним договором замінений на ТОВ «Вердикт Капітал» як нового кредитора. Товариство не набуло право здійснювати фінансові операції стосовно боржника, оскільки за умовами договорів купівлі-продажу майнових прав у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором і за договором поруки. Отже, такі договори не можна кваліфікувати як договори факторингу. Вони є змішаними, бо містять елементи різних договорів (ч. 2 ст. 628 ЦК України), зокрема ознаки договору купівлі-продажу права вимоги і договору відступлення права вимоги (цесії) (первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору). Тому, суд надходить до висновку про те, що оспорювані договори купівлі-продажу майнових прав не містять ознак договорів факторингу, оскільки не містить відповідних посилань щодо здійснення факторингової операції. Тому, посилання позивача на недотримання під час укладення договорів купівлі-продажу вимог норм чинного законодавства регулюючих відносини факторингу є безпідставними, оскільки договір купівлі-продажу за своєю природою є комбінованим договором, в якому врегульовані відносини у сфері купівлі-продажу, відступлення прав вимоги, іпотеки тощо. А договір факторингу у відповідності до ч. 1 ст. 1077 ЦК України передбачає передання однією стороною грошових коштів в розпорядження іншої за плату з зобов`язанням відступу прав грошової вимоги до третьої особи (боржника). Як наслідок, суд критично ставиться до тверджень позивача за зустрічним позовом про неповідомлення його про відступлення прав вимоги, що виключає його обов`язок по виконанню зобов`язання новому кредиторові, оскільки неповідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляє обов`язку погашення заборгованості, а лише надає право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним. Також, судом критично оцінюється твердження позивача за зустрічним позовом про відсутність права ПАТ «Дельта Банк» на відступлення права вимоги третій особі, через недоведеність останнього доказами в розрізі ст. ст. 76-81 ЦПК України. Інші доводи позивача за зустрічним позовом щодо застосування банком нечесної підприємницької практики в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», порушення банком умов договору договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11161127000 від 29.05.2007 року, на пропуск позовної давності при зверненні до суду із позовом про стягнення боргу, що є надуманим, судом до уваги не приймаються та оцінюються критично, так як не входять до предмета доказування у даній справі і фактично зводяться до незгоди позивача за зустрічним позовом з судовим рішенням, ухваленим у справі № 2-3233/09, яке набрало законної сили. Посилання [PERSON] на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» судом також до уваги не приймаються з огляду на те, що у ст. 1 цього Закону правова норма поширюється на відносини пов`язані з примусовим стягненням на нерухоме майно, тоді як в даному випадку останнього місця немає. Крім того, слід виходити з того, що поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (п. 2 ч.1 ст.263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільнення від його виконання. Тому установлений вищезазначеним Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет . До того ж, суд акцентує увагу на тому, що в процитованій вище статті йдеться про заборону відчуження майна саме без згоди власника. Отже наявність чи відсутність такої (згоди) є визначальним фактором. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач за зустрічним позовом добровільно передав автомобіль марки КІА, модель Cereto, рік випуску 2007, державний номер [NUMBER] , для подальшого виконання рішення суду (т. 1 а.с. 132). Отже, перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а також вчинення правочину у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені. Суд не вбачає підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними, оскільки, останні вчинено з підстав повного виконання сторонами умов договору з дотриманням основних засад вчинення правочинів та у відповідності до вимог діючого законодавства України, про що свідчать наявні у справі докази. Обґрунтування позовних вимог [PERSON] не знайшли свого підтвердження наявними в матеріалах справи доказами. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Враховуючи викладене, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, а також приймаючи до уваги те, що позивачем за зустрічним позовом не надано суду достатніх та переконливих доказів, які б в своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про наявність підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними, та порушення прав позивача, як споживача послуг, а тому суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає позовні вимоги безпідставними, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: approved