Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

27.03.2023р. Акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому вказав, що відповідач 08.05.2007р. підписав з позивачем заяву №б/н та підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та позивачем договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Зазначав, що заявою відповідача підтверджується факт його поінформованості про умови кредитування в АТ КБ ПриватБанк, які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі, та, що при укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст. 634 ЦК України, яка дає визначення договору приєднання. А також, що формулярами та стандартними формами є саме Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи, які згідно заяви також отримані відповідачем для ознайомлення в письмовій формі. Відповідачу було відкрито картковий рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому було збільшено до 25 000 грн. Відповідач всупереч норм закону та умов договору зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, внаслідок чого, станом на 29.01.2023р. у нього перед позивачем наявна заборгованість в розмірі 31 767 грн. 51 коп., з яких: 25 982 грн. 56 коп. - заборгованість за кредитом, та 5 784 грн. 95 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом. Представник позивача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-130 ЦПК України, повідомлений про час, дату і місце судового розгляду. Водночас разом із позовом представник позивача подав до суду клопотання, в якому підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить розглянути справу за його відсутності. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав повністю та пояснив, що не має можливості сплатити суму боргу, оскільки через війну втратив роботу та не має інших джерел отримання доходу. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без представника позивача за наявними у справі доказами. Дослідив письмові докази наявні в матеріалах судової справи, судом встановлено таке. Як вбачається з матеріалів справи, 08.05.2007р. між позивачем та відповідачем підписана заява позичальника NKXRRX02390078, за якою останній діючи на підставі особистого волевиявлення, виявив бажання про надання йому банком строкового кредиту в сумі 1224 грн. 00 коп. на строк 12 місяців, з 08.05.2007р. по 08.05.2008р. включно, з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 1,0% на місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,06 грн. та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 204 грн. в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені у заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт) строки. У заяві позичальника NKXRRX02390078 також визначено порядок погашення заборгованості, що здійснюється у наступному порядку: щомісяця у період сплати, за який приймається період з 1 по 5 число кожного місяця позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 111 грн. 91 коп. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами. Також у заяві позичальника NKXRRX02390078 банк для виконання зобов`язань, зобов`язався відкрити позичальнику рахунок [NUMBER] для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді. Іншим платежам, а позичальник зобов`язався повернути суму кредиту, відсотків, винагороди відповідно до заяви та умов. У заяві позичальника NKXRRX02390078 зроблено застереження про те, що товар та/або інше майно позичальника є предметом застави та відповідно до п. п. 2.3, 2.4, 2.5 умов забезпеченням зобов`язань. Інформація про товар (його найменування, вартість, заводський номер) визначені у супроводжувальних документах на товар, копії яких додаються до заяви позичальника. Товар належить/буде належати у майбутньому позичальникові на праві власності. Максимальний розмір вимоги яка забезпечується предметом застави складає 1342 грн. 92 коп. Заява позичальника містить посилання на п. 4.2 Умов, згідно з яким при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 8,5% в місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Відсоткова ставка за кредитом може змінюватися в залежності від змін облікової ставки НБУ чи в інших випадках відповідно до п. 3.3 Умов. Та, що позичальник доручає банку, без додаткового узгодження, перераховувати кредитні кошти в день надання кредиту: в сумі 1020 грн. 00 коп. на поточний рахунок № [NUMBER] , та в сумі 204 грн. 00 коп. на поточний рахунок № [NUMBER] , а також доручає банку здійснювати погашення заборгованості за кредитом у передбачені строки за рахунок коштів розміщених на рахунку, що відповідає платіжній карті емітованій ПриватБанком та відповідно до п. 3.2.5 Умов. До позовної заяви представник банку додав Умови і правила надання банківських послуг, які не підписані позичальником, та посилання на які в змісті заяви позичальника NKXRRX02390078 від 08.05.2007р. відсутні. Натомість, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), на пункти 2.3, 2.4, 2.5, 3.2.5, 4.2 яких містяться посилання в змісті заяви позичальника NKXRRX02390078 від 08.05.2007р. представником банку суду не надано. Згідно з довідкою позивача б/н та дати, за кредитним договором підписаним між банком та [PERSON] , останньому були надані наступні кредитні картки: 08.05.2007р. картка типу Універсальна № [NUMBER] з терміном дії до 01/09; 29.01.2009р. картка типу Універсальна № [NUMBER] з терміном дії до 01/10; 25.01.2010р. картка типу Універсальна № [NUMBER] з терміном дії до 05/12; 18.06.2012р. картка типу Універсальна № [NUMBER] з терміном дії до 06/15; 14.07.2015р. картка типу Універсальна GOLD № [NUMBER] з терміном дії до 10/18; 24.10.2018р. картка типу Універсальна GOLD № [NUMBER] з терміном дії до 06/22. Відповідно до\~довідки позивача\~б/н\~та дати,\~умови кредитування\~та обслуговування\~кредитної картки\~оформленої на\~ім`я позичальника\~ [PERSON] \~змінювалися:\~07.06.2007р.\~кредитний ліміт\~збільшено до\~500\~грн.;\~04.10.2007р.\~кредитний ліміт\~збільшено до\~600\~грн.;\~12.07.2012р.\~кредитний ліміт\~збільшено до\~2\~100\~грн.;\~14.07.2015р.\~кредитний ліміт\~збільшено до\~2\~100\~грн.;\~31.01.2017р.\~кредитний ліміт\~збільшено до\~2\~300\~грн.;\~24.10.2018р.\~кредитний ліміт\~збільшено до\~4\~000\~грн.;\~25.08.2020р.\~кредитний ліміт\~збільшено до\~9\~000\~грн.;\~10.12.2021р.\~кредитний ліміт\~збільшено до\~19\~000\~грн.;\~24.01.2022р.\~кредитний ліміт збільшено до 25 000 грн.; 26.12.2022р. кредитний ліміт зменшено до 0. Відповідач в\~період з\~07.06.2007р.\~по 18.02.2022р. користувався кредитною карткою, здійснював зняття готівки, оплату комунальних послуг, придбання продуктів харчування, інше. Він же, 23.02.2022р. та 11.04.2022р. здійснив переказ коштів на кредитну картку в сумі 1 150 грн. та 210 грн., відповідно. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 29.01.2023р. становить 31 767 грн. 51 коп., з яких 25 982 грн. коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту та 5 784 грн. 95 коп. - заборгованість за простроченими відсотками. При цьому, як вбачається з даного розрахунку (графа 11) нарахування відсотків на заборгованість по кредиту в розмірі 439 грн. 80 коп. було вчинено до 30.06.2022р. (в межах строку дії кредитної картки), та нарахування відсотків на заборгованість за кредитом при порушенні умов кредитування за ставкою 3,40% річних (графа 12), а також нарахування відсотків на прострочений кредит (графа 13) за ставкою 40,80% річних, в загальному розмірі 5 435 грн. 15 коп., було вчинено за період починаючи з 01.07.2022р. (після закінчення строку дії кредитної картки) по 31.12.2022р. До позовної заяви представник банку додав паспорт споживчого кредиту, підписаний позичальником 24.01.2022р., в якому відсутні відомості про те, що він є складовою Договору від 08.05.2007 року. Крім того, у цьому паспорті зазначено, що умови Договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо;. Щодо обґрунтованості позовних вимог з огляду на приписи чинного законодавства в сфері кредитних правовідносин слід зазначити таке. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ ПриватБанк). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті. За такого, з огляду на вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а відтак, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті позичальника NKXRRX02390078, визначено розмір та порядок сплати відсотків за користування кредитом, зокрема, про сплату за користування кредитом відсотків у розмірі 1,0% на місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту, а також про сплату відсотків за підвищеною відсотковою ставкою при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, - в розмірі 8,5% в місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, просив у тому числі, крім кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитом. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку станом на 29.01.2023р. (графа 11) нарахування відсотків на заборгованість по кредиту в розмірі 439 грн. 80 коп. було вчинено до 30.06.2022р. (в межах строку дії кредитної картки), та нарахування відсотків на заборгованість за кредитом при порушенні умов кредитування за ставкою 3,40% річних (графа 12), а також нарахування відсотків на прострочений кредит (графа 13) за ставкою 40,80% річних, в загальному розмірі 5 345 грн. 15 коп., було вчинено за період починаючи з 01.07.2022р. (після закінчення строку дії кредитної картки) по 31.12.2022р. У Постанові Великої Палати Верховного суду від 05.04.2023р. у справі № 910/4518/16 зазначено про те, що зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за користування кредитом поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що підхід, за якого проценти за користування кредитом могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України. Однак такі вимоги позивачем не заявлялися. За такого з відповідача на користь позивача слід стягнути нараховані відсотки на заборгованість по кредиту в розмірі 439 грн. 80 коп., нарахування яких було вчинено до 30.06.2022р. (в межах строку дії кредитної картки). А вимоги про стягнення з відповідача нарахування відсотків на заборгованість за кредитом при порушенні умов кредитування за ставкою 3,40% річних (графа 12), а також нарахування відсотків на прострочений кредит (графа 13) за ставкою 40,80% річних, в загальному розмірі 5345 грн. 15 коп., що було вчинено за період починаючи з 01.07.2022р. (після закінчення строку дії кредитної картки) по 31.12.2022р. -задоволенню не підлягають. Щодо посилань позивача при обґрунтуванні права вимоги про стягнення заявлених відсотків, в тому числі їх розміру і порядку нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 08.05.2007р., на Умови і правила надання банківських послуг, як невід`ємні частини спірного договору, то Умови та Правила з надання банківських послуг, надані до позовної заяви відповідач не підписував, а тому ці документи не можуть вважатись частиною кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви позичальника NKXRRX02390078. Не містять матеріали справи і підтверджень, що саме ці Умови та Тарифи розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву позичальника NKXRRX02390078. До того ж у змісті заяви позичальника NKXRRX02390078 від 08.05.2007р. містяться посилання про ознайомлення та погодження відповідача саме з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), які суду надано не було. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд, встановивши наведені обставини, вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ ПриватБанк в період - з часу виникнення спірних правовідносин (08.05.2007р.) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (27.03.2022 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин надані банком Умови і правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надання ж позивачем Паспорту споживчого кредиту, підписаного позичальником 24.01.2022р., не має правового значення для вирішення цих позовних вимог, оскільки в цьому Паспорті відсутні відомості про те, що він є складовою Договору від 08.05.2007р. Крім того, слід зазначити, що цьому паспорті зазначено, що умови Договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо, у зв`язку з чим цей паспорт не можна вважати складовою договору NKXRRX02390078 від 08.05.2007р. Таким чином вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором в сумі 31 767 грн. 51 коп. підлягають задоволенню в частині стягнення 25 982 грн. 56 коп. заборгованості за кредитом та 439 грн. 80 коп. заборгованості за відсотками за користування кредитом, а всього в сумі 26 422 грн. 36 коп. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 684 грн. 00 коп., понесені позивачем при подачі позову до суду, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 232 грн. 28 коп. (83,17 %).

Outcome: partial