Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи позов по тим підставам, що між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб 2 лютого 2013 року. В період шлюбу, 25.07.2020 року подружжям було придбано житлову квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира складається з однієї кімнати, жилою площею 19.3 кв.м., загальною площею 49.8 кв.м., яку, у зв`язку з тим, що на той момент між подружжям існували теплі та довірливі відносини, було на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 05.08.2020 р. зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна від 09.07.2021р., її вартість становить 1 376 389 грн (один мільйон триста сімдесят шість тисяч триста вісімдесят дев`ять гривень) без ПДВ. Оскільки подружнє життя не склалось, з середини 2020 року подружжя фактично припинило підтримувати з шлюбні відносини та вести спільне господарство, результатом чого стало розірвання шлюбу. Зазначає про те, що вказана квартира являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Згоди про поділ та користування квартирою подружжям не було досягнуто, тому наразі постало питання про її поділ у судовому порядку. 27.09.2021 представник позивача - адвокат Єрмак О.В. подав до суду заяву про уточнення позову, а саме просив вважати технічною помилкою дату зазначення припинення шлюбних відносин - середина 2020 року, правильною вважати дату - середина 2021 року. Враховуючи викладене, позивач просить визнати в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] право власності на частини квартири [ADDRESS] , та визнати в порядку майна подружжя за [PERSON] право власності на частини квартири [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір в розмірі 6881,94 грн. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Єрмак О.В. просив позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні відповідач та представник відповідача просили в задоволенні позовних вимог відмовити. 10.09.2021 до суду від [PERSON] надходив відзив на позовну заяву, за змістом якого відповідач позов не визнає, в задоволені позову просить відмовити. Вказує про те, що шлюб між сторонами було розірвано 26.06.2021. У шлюбі з відповідачем дітей не було, фактичні шлюбні стосунки сторони припинили у травні 2020. Відповідач вказує про те, що 25.07.2020 ним було придбано майнові права на спірну квартиру, про що свідчить розписка власника майнових прав [PERSON] та додатковий договір про внесення змін до договору про купівлю-продаж майнових прав з ПрАТ Виробничою проектно-будівельною фірмою «Атлант». На момент придбання вказаної квартири сторони вже не проживали разом, оскільки як зазначає сама позивач, подружнє життя між ними фактично припинилось з середини 2020 року. Відповідач не розуміє, чому позивач вважає спірну квартиру купленою у шлюбі за спільні кошти, оскільки під час спільного проживання подружжя отримувало невеликі заробітні плати. Позивач в позові не говорить про будь які кошти, які відкладалися для купівлі квартири, оскільки їх не було. Зазначає про те, що квартира фактично була придбана за кошти, отримані від продажу квартири [ADDRESS] , яка належала матері відповідача. Відповідач вказує про те, що він позичив у матері 47000,00 дол. США на купівлю квартири та здійсненні в ній ремонту. Таким чином, відповідач стверджує, що спільних коштів, набутих за час шлюбу у подружжя не було, а кошти на придбання квартири були отримані від продажу квартири [PERSON] . Крім того, позивач не сплачувала комунальних послуг, не приймала участі у поточних ремонтних роботах. 23.09.2021 до суду від представника позивача - адвоката Єрмака О.В. надходила відповідь на відзив, згідно якої вказує про те, що під час складання позовної заяви було допущено механічну описку в даті фактичного припинення підтримування шлюбних відносин, а саме було помилково (автоматичне виправлення комп`ютером) зазначена дата середина 2020 року, замість середини 2021 року, на підтвердження цьому надає докази спільного відпочинку, фото спірної квартири. Вказує про те, що у відзиві на позовну заяву [PERSON] зазначає, «… що шлюбні відносини з позивачем вони припинили у травні 2020 року ще до офіційної реєстрації розірвання шлюбу», разом з тим, представник позивача зазначає про те, що літом 2020 року позивач відвідувала бабусю відповідача яка мешкала в с. Бобриці, возила її у лікарню, до стоматолога, інколи на її прохання купувала продукти харчування. Твердження відповідача про те, що позивач не брала участі у ремонтних роботах та ніколи не була в квартирі спростовуються фотографіями від 24.10.2020 року, де в коридорі розкладені спільні з відповідачем речі, які позивач з подругою пакувала, підписувала, фото від 17.10 2020 року з відповідачем, який знаходиться на кухні та в кімнаті в спірній квартирі, фото першої зустрічі з будівельною бригадою, яка повинна була робити ремонт у квартирі від 10.08.2020 року. Позивач безпосередньо приймала участь у придбанні частини будівельних матеріалів для облаштування квартири. Тобто, зазначає, що всі твердження відповідача про те, що позивач не приймала участі у ремонтних роботах і про те що, сторони припинали спільне проживання у травні 2020 року не відповідають дійсності, з огляду на викладене. Вказує також про те, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони обоє працювали, також у них були заощадження, у позивача на той час були неофіційні доходи. Позивач зазначає про те, що відповідач посилається у своєму відзиві на те, що грошові кошти на придбання спірної квартири йому надала його мати, і на підтвердження даного факту надає копію розписки від 14.07.2020 року, де зазначено, що грошові кошти беруться для придбання квартири і повинні бути повернуті матері до 14.07.2021 року, в тому разі, якщо грошові кошти не будуть повернуті, то право власності на дану квартиру буде переведено на матір відповідача. Позивач наголошує на тому, що на момент, нібито написання розписки, сторони ще проживали разом і на підтвердження цього факту позивач надає фотографії. Стверджує, що ніякої розписки ніхто не писав, і ніяких грошових коштів у борг відповідач ні в кого не брав. Позивач зазначає про те, що не розуміє яким чином відповідач хотів віддати дані грошові кошти якщо відповідно до інформації про доходи відповідача його заробітна плата у 2020 році максимум становила не більше шести тисяч гривень в місяць, а починаючи з середини 2020р у нього взагалі не має офіційного доходу. Таким чином, позивач стверджує, що відповідач вводить суд в оману і всі свої доводи не підтверджує належними доказами. Стосовно розписки, відповідно до якої відповідач ніби то отримав грошові кошти, то позивач звертає увагу суду на той факт, що розписка була складена сторонами 14.07.2020 року, але документ, який посвідчує особу Позичальника/Позивача - ID- картка за № [NUMBER] , був виданий лише 06.08.2020 року, тобто через 23 дні після того як було написано розписку. Таким чином, позивач ставить під сумнів дану розписку як доказ, на який сторона відповідача посилається, і тому просить суд не брати її до уваги під час винесення рішення. Не погоджується позивач також з тим, що розписка фактично підтверджує укладання між [PERSON] та відповідачем договору позики. Таким чином, позивач зазначає про те, що оскільки під час укладення Додаткового договору № 1 від 25.07.2020 року, за яким відповідач набув майнові права на спірну квартиру, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, а отже дана квартира є спільним сумісним майном. Також позивач звертає увагу суду на той факт, що, набуваючи право власності на квартиру, в той час коли сторони перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, та за його словами не підтримували шлюбні відносини, не взяв у позивача нотаріальну відмову від права позивача на частку у цій квартирі, оскільки він розумів, що можуть виникнути в майбутньому спірні питання. В судове засідання третя особа: [PERSON] не з`явилась, до суду подала письмові пояснення, згідно яких зазначає про те, що позовні вимоги не визнає, в задоволені позову просить відмовити з тих підстав, що її син - [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 02.02.2013. Шлюб було розірвано 26.06.2021. Вказує про те, що [PERSON] володіла на праві приватної власності квартирою [ADDRESS] . Вказана квартира була відчужена по договору купівлі-продажу від 14.07.2020 за 133000 дол.США. За гроші від продажу вказаної квартири [PERSON] купила собі нове житло за 68500,00 дол.США. Частину коштів від продажу позичила сину на купівлю квартири та здійснення в ній ремонту. Позика відбулась з умовою повернення коштів протягом року, а у випадку не повернення коштів, після спливу року (до 14.07.2021), [PERSON] зобов`язався, шляхом укладення договору дарування, відчужити право власності на вказану квартиру за [PERSON] . Так, [PERSON] запевнив, що працює, отримує хороший дохід, а тому зможе повернути кошти. Договірні зобов`язання були викладені в розписці про отримання коштів, в якій було зазначено умови та строки повернення грошей або придбаної квартири. 25.07.2020 [PERSON] було підписано договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS] . Згодом [PERSON] зареєстрував право власності на вказану квартиру. У сторін по справі не було власних коштів на придбання будь якого нерухомого майна. Зазначає про те, що сторони по справі постійно проживали в орендованих квартирах. Фінансово їм допомагали батьки. Таким чином, [PERSON] вважає, що [PERSON] незаконно володіє спірною квартирою, а вказана квартира фактично належить [PERSON] , оскільки, фактично куплена за її кошти. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, вислухавши думку сторін по справі, виходив з наступного. Відповідно до ч. 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.3 статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В ч.1 статті 5 ЦПК України, зазначено про те, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. У відповідності з ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч. 1ст. 76 ЦПК України). Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, щоґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів(ч.1 ст. 89 ЦПК України). Судом встановлено, що 2 лютого 2013 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, про що було зроблено відповідний актовий запис № 75. Шлюб між сторонами було розірвано 26.06.2021 року згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] . Згідно Додаткового договору № 1 від 25.07.2020 про внесення змін до Договору купівлі-продажу майнових прав №Д11/51 від 10.04.2018, сторони Договору: ПрАТ Виробнича проектно-будівельна фірма «Атлант», [PERSON] та [PERSON] домовились про зміну сторони у зобов`язанні та набуття всіх прав та обов`язків за договором купівлі-продажу майнових прав №Д11/51 від 10.04.2018. Так, сплата за Договором купівлі-продажу майнових прав №Д11/51 від 10.04.2018 за майнові права на квартиру за адресою: [ADDRESS] , здійснена [PERSON] , поверненню не підлягає та вважається оплатою за Договором купівлі-продажу майнових прав за квартиру [PERSON] . Згідно розписки від 25.07.2020, [PERSON] отримав від [PERSON] ( [INFO] , паспорт серія [NUMBER] , виданий Голосіївським РУ ГУ МВС України в м. Києві 06.09.2005р.) в рахунок оплати за майнові права на квартиру за адресою: [ADDRESS] , суму 36500 дол.США. Згідно довідки, виданої ПрАТ Виробнича проектно-будівельна фірма «Атлант» від 28.07.2020, [PERSON] виконав оплату за договором купівлі-продажу майнових прав №Д11/51 від 10.04.2018 в повному обсязі. Як вбачається з матеріалів справи, 05.08.2020 державним реєстратором на підставі Договору купівлі-продажу майнових прав, серія та номер б/н, виданий 25.07.2020, за [PERSON] на праві приватної власності було зареєстровано квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру речових прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта № 263567600 від 29.06.2021. Дана квартира складається з однієї кімнати, жилою площею 19.3 кв.м., загальною площею 49.8 кв.м. Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна від 09.07.2021р., вартість квартири становить 1 376 389 грн. без ПДВ. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Частиною 1 статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно із правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі №771/2302/18 «статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зазначені вище норми закону, а також встановлені судом факти, насамперед, участі обох сторін по справі в здійсненні ремонту квартири, проживання сторін по справі у зареєстрованому шлюбі та введені спільного сімейного бюджету в період купівлі спірної квартири, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження №14-325цс18). Так, на підтвердження своїх доводів, відповідач надає суду копію розписки, датованої 14.07.2020, згідно якої [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] , виданий 06.09.2005 Голосіївським РУ ГУ МВС України в м. Києві) позичає 47000,00 дол.США, що у еквіваленті на 14.07.2020 становить 1283100 грн., у [PERSON] (документ № [NUMBER] , виданий 06.08.2020, орган, що видав №8034) на купівлю квартири та за потребою здійснення в ній ремонтних робіт і переобладнання. Зобов`язується повернути вказані кошти до 14.07.2021. У випадку не повернення коштів до даної дати, зобов`язується перевести право власності на придбану квартиру на ім`я [PERSON] шляхом укладання договору дарування. В судовому засіданні відповідач підтвердив факт того, що зазначена розписка була надана ним пізніше, ніж датою, зазначеною в ній. Твердження відповідача про те, що квартира куплена виключно за кошти, передані йому [PERSON] не підтвердженні належними доказами, а надана відповідачем розписка ніяким чином не підтверджує купівлю квартири саме за ці кошти. Разом з тим, позивачем доведено належними та допустимими доказами факт того, що в період придбання квартири, сторони проживали разом, мали спільний бюджет. Відтак, суду не подано достатніх доказів, які б свідчили про підстави для відступу від засади рівності часток подружжя в розумінні ст. 70 СК України, та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності особистої приватної власності дружини, чоловіка в розумінні положень ст. 57 СК України. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.). З огляду на викладені обставини, враховуючи, що спірне нерухоме майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі та відповідачем не надано доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог і наявність підстав для поділу спільного майна подружжя. Відповідно до ч.1ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено повністю, з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 6881,94 грн.

Outcome: approved