Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

14.03.2023 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , відповідно до вимог якої позивачка просить розірвати шлюб між сторонами та залишити неповнолітню доньку на її утриманні та вихованні. З позову вбачається, що спільне життя між сторонами в останні роки не склалося через сукупність причин. Шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть, у зв`язку з чим подальше збереження сім`ї позивачка вважає неможливим. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29.03.2023 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін та визначено сторонам строк на подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень. 12.04.2023 року відповідачем до суду було подано відзив, в якому він зазначає, що час від часу у подружжя дійсно виникають дрібні непорозуміння, але вони тимчасові. Він докладає максимум зусиль щодо врегулювання спірних питань мирним шляхом. Бажає, щоб діти росли в повноцінній родині, та зацікавлений у збереженні сім`ї. Вважає, що немає підстав для розірвання шлюбу. Просить зупинити розгляд справи та надати строк на примирення на термін 6 місяців, залишити неповнолітню доньку на спільному утриманні та вихованні. Стороною позивача у судовому засіданні, що відбулося 12.04.2023 року було уточнено позовні вимоги, у зв`язку з чим було залишено лише вимогу про розірвання шлюбу. 05.05.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник вказує, що позивачка не вбачає підстав для зупинення провадження у справі, розгляд якої перенесено з 12.04.2023 року на 23.05.2023 року, тобто часу для примирення достатньо. У судовому засіданні сторона позивача підтримала позовні вимоги з викладених в поданих документах підстав, просила задовольнити. Заперечувала щодо надання строку на примирення, оскільки відсутня така необхідність. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Пояснив, що намагався налагодити стосунки з дружиною, з дитиною вже налагодив спілкування та робить все, щоб зберегти сім`ю, але на даний час примирення між сторонами не досягнуто. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 21.09.1991 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають двох доньок: повнолітню [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ), та неповнолітню [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). За змістом ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічне положення містить ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України, в якій між тим зазначено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. При цьому, за ч. 2 цієї статті дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Вбачається, що позивачкою подано позовну заяву до суду 14.03.2023 року. За час перебування справи в провадженні суду, а саме більше двох місяців, сторони не примирилися, відсутні будь-які доводи та докази, що відповідачем вживались заходи, спрямовані на примирення з позивачкою з метою налагодження та підтримання шлюбних стосунків. При цьому, позивачка категорично заперечувала проти примирення з відповідачем, посилаючись на неможливість продовження шлюбних відносин. Статтею 5 Протоколу №7 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» визначено, що кожен із подружжя у відносинах між собою користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Однією з підстав припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Аналізуючи викладені правові норми та доводи сторін вбачається, що сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства, позивачка не бажає примирення з відповідачем та збереження шлюбу. Наявність у сторін спільних дітей не є безумовною підставою для необхідності збереження шлюбу попри волю одного з подружжя. До того ж, відсутність взаєморозуміння між батьками є наслідком негативного впливу на стан дитини. За таких обставин, суд приходить до висновку, що збереження сім`ї буде носити формальний характер та час на примирення не вплине взаємовідносини сторін. Пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12.06.2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивачки підлягає судовий збір в розмірі 1073,60 грн., який був сплачений при зверненні до суду.

Outcome: approved