Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить визнати за нею право власності на частину житлового будинку в порядку спадкування за законом В обґрунтування своїх вимог зазначила, що будинок [ADDRESS] придбаний її батьком [PERSON] [INFO] . На час придбання будинку він перебував у шлюбі із матір`ю позивача [PERSON] , які зареєстрували шлюб 20 червня 1992 року. Таким чином, будинок придбаний подружжям під час шлюбу є спільним майном чоловіка та жінки, тому частина будинку належала її матері [PERSON] . Батьки розлучилися 25 серпня 2004 року. Після розлучення батьків позивач разом із матір`ю продовжили проживати у вказаному будинку, а батько пішов жити окремо та створив нову сім`ю, де в нього народилася донька [PERSON] , яка на даний час є неповнолітньою. [PERSON] загинув на війні 18 березня 2022 року. Після його смерті залишилося спадкове майно, в тому числі будинок [ADDRESS] , при цьому частка в будинку належала матері позивача. Виділити її в нотаріальному порядку немає змоги, так як вона не спілкується із сім`єю батька. [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті позивач постійно проживає в будинку і у встановлений законом строк від прийняття спадщини не відмовлялася, таким чином прийняла спадщину після смерті матері. Так як на час смерті [PERSON] не ставилося питання про виділ її частини у праві спільної сумісної власності подружжя, то після смерті батька вона не може іншим чином вирішити це питання, тому і звернулася до суду із даним позовом. Позивач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, представник надала заяву, відповідно до якої підтримала вимоги позову та просить їх задовольнити, просить проводити розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, мати відповідача [PERSON] , як законний представник неповнолітнього відповідача, подала заяву, відповідно до якої просить проводити розгляд справи без її участі та не заперечує проти задоволення позовних вимог, просить судові витрати покласти на рахунок позивача. Враховуючи, що в справі є достатньо матеріалів, які вказують на права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00037817582 від 13.12.2022, [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, зареєстрованому 20 червня 1992 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Знам`янка Знам`янського міськрайонного управління юстиції Кіровоградської області, про що складено відповідний актовий запис № 87. Відповідно до договору купівлі-продажу 30 липня 1994 року, [PERSON] купив житловий будинок з господарськими будівлями за адресою [ADDRESS] . Договір посвідчений державним нотаріусом Знам`янської міської державної нотаріальної контори Цуркан О.Є., зареєстрований в реєстрі за №1403, зареєстрований в Знам`янському БТІ 06 липня 1994 року, записано в реєстрову книгу за №244/2. За ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на вищезазначені норми в даному спорі щодо розподілу спільно набутого в період шлюбу житлового будинку повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме Кодекс про шлюб та сім`ю України. Згідно ч.1 ст. 22 КпШС України (чинного на час придбання будинку), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року N 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в Постанові від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст.ст.22,25,27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). У п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року зазначено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). З матеріалів справи вбачається, що спірне майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями розташований за адресою [ADDRESS] , придбаний [PERSON] та [PERSON] за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Після одруження позивачці присвоєно прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] , про що Знам`янський міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області складено відповідний актовий запис №199. Відповідно до домової книги на будинок та довідки про реєстрацію місця проживання особи встановлено, що [PERSON] проживала та була зареєстрована в будинку [ADDRESS] , [PERSON] проживає за цією адресою по теперішній час. Інші спадкоємці відсутні. Із заявами про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину до нотаріуса ніхто не звертався. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] , про що Знам`янський відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Кропивницькому районі Кіровоградської області складено відповідний актовий запис №200. Спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , є його діти [PERSON] та [PERSON] . Свідоцтва про право на спадщину не отримували. Інші спадкоємці відсутні. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу, шляхом визнання права. Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті, що закріплено положеннями ст.1218 ЦК України. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ч.1 ст.1296 ЦК України). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України). Згідно зі ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації та підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу 1 цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] на день смерті мала право на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя, в тому числі на 1/2 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , але при житті не виділила свою частку із спільного майна подружжя та померла, позивач є спадкоємцем першої черги після смерті матері та прийняла спадщину в установленому законом порядку, але в даний час позивач у позасудовому порядку не може зареєструвати право на спадщину на частину спадкового будинку через відсутність його поділу та виділу частки одного з подружжя, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved