Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовною заявою до Комунального підприємства «Єлектротранс» в якій просить поновити на роботі на посаді водія тролейбуса та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні свої вимоги підтримала та зазначила,що вона працювала на посиді водія тролейбуса. А потім її викликав 09.11.2022 року директор підприємства і сказав, що переводить її працювати на тролейбус більш старої модифікації, а у випадку її незгоди вимагав написати заяву про звільнення. Враховуючи,що на підприємстві слалася багаторічна практика, що перевод водія на «стару» машину вважається дисциплінарним стягненням. Вона наполягала на пояснень зі сторони директора, але їх не було.Тому вона написала заяву під диктовку працівника відділу кадрів про звільнення за власним бажанням. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в позові. Ухвалою судді від 27.12.2022 року відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження. Ухвалою суду від 18.01.2023 року витребувані документи від відповідача. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи суд находить позов який задоволенню не підлягає. Встановлено,що [PERSON] була прийнятя на посаду водія тролейбуса згідно наказу № ЕТ/К-00195 від 05.09.2016 року , а наказом № ЄТ/К-У103 від 10.11.2022 року звільнена з вказаної посади за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Свідок [PERSON] пояснив, що працював з [PERSON] , був здивований коли взнав,що вона звільнилася. Про обставини справи про те що на неї тиснули чи були погрози йому нічого не відомо. У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у справах про звільнення за статтею 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Суд вважає, що стороною позивача не доведено належними доказами те, що її примусили написати заяву про звільнення за власним бажанням. Будь-яких доказів на підтвердження здійснення на неї тиску з боку керівництва підприємства або його неправомірних дій позивач не надала (письмові звернення до роботодавця; звернення до державних органів, які здійснюють контроль за дотриманням трудового законодавства; звернення до правоохоронних органів тощо). Вбачається, що звільнення працівника за його ініціативою можливе лише за його заявою, а роботодавець зобов`язаний звільнити працівника за власним бажанням у строки, які вказав сам працівник. Доводи позивачки про те, що звільнення за ст.38 КЗпП України передбачено двотижневий термін для прийняття остаточного рішення про звільнення за власним бажанням безпідставні і таку які не ґрунтуються на Законі. Законом не передбачено відпрацювання двотижневого або іншого строку перед звільненням за власним бажанням. Стаття 38 КЗпП говорить про попередження про звільнення за 2 тижні (якщо немає поважних причин, що зобов`язують роботодавця розірвати трудовий договір у строк, в який просить працівник). Вказаний двотижневий строк може бути зменшено лише за домовленістю сторін або за наявності підстав, що унеможливлюють продовження працівником роботи, які передбачені частиною першою цієї статті. За змістом вказаної норми підставами звільнення за власним бажанням можуть бути поважні причини і неповажні, тобто сторони можуть дійти згоди про звільнення до закінчення двохтижневого строку, якщо про це просив працівник і роботодавець з цим погодився. У заяві від 10 листопада 2022 року [PERSON] просила її звільнити з 10 листопада 2022 року та відповідачем не висловлено заперечень щодо розірвання трудового договору до закінчення двотижневого строку. За таких обставин, суд вважає, що звільнення позивача 10 листопада 2022 року не порушує вимог закону. Позивачем не доведено, що написання заяви про звільнення за власним бажанням було вчинено під тиском, і її подання не відповідало її внутрішній волі. При цьому, позивач не була обмежена в праві відкликати цю заяву з моменту написання у будь-який спосіб, зафіксований належним чином, вона подала заяву до правоохоронних органів щодо порушення її трудових прав, вчинення тиску та примусу до написання заяви на звільнення, але доказів на підтвердження її заяви не надано. Позивачка не заперечує щодо своєчасного отримання розрахункових сум. Суд вважає, що в такому випадку відсутні підстави для визнання наказу про звільнення [PERSON] незаконним, його скасування, поновлення її на роботі та стягнення невиплачених сум заробітку за час роботи. Не підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення з Комунального підприємство «Єлектротранс`на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про відшкодування моральної шкоди, оскільки вони є похідними від первинних вимог. З огляду на наведене, в задоволенні позову суд відмовляє. Судові витрати суд відносить за рахунок Держави. На підставі ст.ст. 38,39 235, 237, 237-1 КЗпП України,

Outcome: dismissed