Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 11.08.2022 надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Красота Тетяна Олександрівна про встановлення факту постійного не проживання із спадкоємцем на час відкриття спадщини, визнання особи такою, що не прийняла спадщину. Позивач [PERSON] в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що [INFO] помер [PERSON] та на день смерті постійно проживав і був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На день смерті [PERSON] залишилася спадщина, яка складається з частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Приватним нотаріусом 05.08.2022 повідомлено, що оскільки відповідно до довідки у квартирі зареєстровано чотири особи, які є сторонами у справі, то спадкове майно яке залишилося після [PERSON] спадкується чотирма особами навіть коли двоє із них не зверталися до нотаріуса по оформленню свідоцтва на спадкування. Проте з 2014 року по нині відповідачі мешкають у Російській Федерації, заяв про прийняття спадку не подавали та на території України з 2014 року були лише кілька разів і кілька днів. За адресою: [ADDRESS] на постійній основі на момент смерті [PERSON] зареєстровані і проживають лише [PERSON] (позивач) та [PERSON] (третя особа, яка є дружиною померлого). [PERSON] з 2014 року повністю за свій кошт утримує квартиру, що є спадковим майном і сплачує всі комунальні платежі, а також повністю забезпечує своїх батьків ( [PERSON] (батька який помер) та [PERSON] (мати). У зв`язку з викладеним просить суд встановити факт постійного не проживання із спадкоємцем [PERSON] на час відкриття спадщини [PERSON] та [PERSON] . Визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що не прийняли спадщину після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] . Представник позивача надала заяву в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти розгляду винесення заочного рішення. Відповідачі клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надали, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Третя особа надала заяву про можливість розгляду вказаної справи без її участі. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , який на день смерті постійно проживав і був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На день смерті [PERSON] залишилася спадщина, яка складається з частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Приватним нотаріусом 05.08.2022 повідомлено, що оскільки відповідно до довідки у квартирі зареєстровано чотири особи, які є сторонами у справі, то спадкове майно, яке залишилося після [PERSON] спадкується чотирма особами навіть коли двоє із них не зверталися до нотаріуса по оформленню свідоцтва на спадкування. Проте з 2014 року по час звернення до суду відповідачі мешкають у Російській Федерації, заяв про прийняття спадку не подавали та на території України з 2014 року були лише кілька разів і кілька днів. За адресою: [ADDRESS] на постійній основі на момент смерті [PERSON] зареєстровані і проживають лише [PERSON] (позивач) та [PERSON] (третя особа, яка є дружиною померлого). Відповідно дост.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Згідно ч.1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який на час відкриття спадщини не проживав разом із спадкодавцем, для прийняття спадщини має подати в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленогост.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відтак законодавець виділяє два способи прийняття спадщини: шляхом подання заяви нотаріусу та фактичне прийняття спадщини. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2023 року було витребувано у Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Красота Тетяни Олександрівни належним чином засвідчені матеріали спадкової справи № 14/22 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , копії якої надійшли до суду 18.04.2023. Згідно матеріалів наданої спадкової справи, відповідачі із відповідними заявами про прийняття спадщини не звертались. Крім того, згідно відомостей Державної прикордонної служби України, які надійшли до суду 26.10.2022 на ухвалу суду про витребування доказів, на час відкриття спадщини відповідачі разом із спадкодавцем не проживали (а.с. № 68). З вищевикладеного вбачається, що під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Аналіз наведених норм права дозволяє сформулювати висновок про те, що сама по собі реєстрація місця проживання особи разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може бути підтвердженням, відповідно до ч.Зст.1268 ЦК України, своєчасного, повного, безумовного прийняття спадщини спадкоємцем. Для цього, окремо слід довести факт постійного (спільного й безперервного) проживання спадкоємця зі спадкодавцем станом на день смерті останнього. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного (позиція Верховного суду у справі №355/832/17 від 10.04.2020). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 158/1838/19. В постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17, провадження №61-39308св18 зазначено, що державна реєстрація сама по собі не є беззаперечним доказом постійного проживання на момент смерті особи за цією адресою реєстрації, оскільки спростована належними та допустимими доказами. Аналогічні рішення по справі №601/3/22, 465/263/22, 310/9017/21. Враховуючи, що доводи позивача знайшли підтвердження в ході судового розгляду, позов підлягає частковому задоволенню, а саме встановленню факту постійного не проживання відповідачів із спадкодавцем на час його смерті. Що стосується позовних вимог в частині визнання осіб такими, що не прийняли спадщину, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні цих вимог, оскільки вони є похідними з задоволеної судом вимоги щодо встановлення факту не проживання разом із спадкодавцем на час смерті. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 133, 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн. по 496,20 грн. відповідно.

Outcome: partial