Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей, в якому просить розірвати шлюб між ним та [PERSON] , зареєстрований 22.10.2011 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис №1863; Сина: [PERSON] , [INFO] залишити проживати з батьком. Сина : [PERSON] , [INFO] залишити проживати з матір`ю. Позивач у позовній заяві просив розгляд справи проводити у його відсутності, позов задоволити, часу на примирення не давати. Через канцелярію суду 24.05.2023 року надійшли письмові пояснення від [PERSON] , в яких вона просить шлюб розірвати, дитину: [PERSON] , [INFO] залишити проживати з батьком, оскільки на даний час вона не працює, тому не зможе забезпечити дітям належний рівень життя для їх розвитку, просить розгляд справи поводити у її відсутності. Дослідивши матеріали справи, Судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 22.10.2011 року сторони зареєстрували шлюб 22.10.2011 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис №1863. У шлюбі у сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] , ( свідоцтво Серії [NUMBER] ), [PERSON] , [INFO] , ( свідоцтво Серії [NUMBER] ). Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч.1. ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п.3 ч.2 ст.18, ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч.2 ст.112 СК України). Крім того суд звертає увагу на те, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. В ході розгляду справи, Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання та продовження шлюбних відносин. Позивач покликається на те, що сторони мають різні погляди на сімейне життя та обов`язки, спільне господарство сторони не ведуть, спільно не проживають через відсутність взаєморозуміння, неодноразові спроби налагодити сімейні відносини позитивного результату не дали, втрачено почуття любові, подальше збереження шлюбних відносин суперечить інтересам сторін. Отже, Позивач скористався своїм правом та звернувся до суду з даним позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження ж шлюбу можливе на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а сторони не мають наміру зберігати шлюб. При зазначених обставинах Суд дійшов висновку, що оскільки сторони наполягають на розірванні шлюбу, вважають неможливим примирення, шлюб, укладений між ними, підлягає розірванню за їх спільною вимогою. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей». Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що за твердженнями сторін збереження їх сім`ї є неможливим, примиритися вони не бажають, а тому є підстави для розірвання шлюбу. Щодо вимоги про залишення дітей проживати з батьком та матір"ю окремо, то з цього приводу слід зазначити наступне. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша та четверта статті 12 ЦПК України). Частиною 1 статті 9 СК України визначено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України передбачено, що спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, які проживають окремо, та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Аналіз змісту вказаних норм свідчить про те, що першочерговим критерієм визначення місця проживання дитини, яка досягла десяти років, є спільна згода батьків та самої дитини (ст. 160 СК України). І тільки у випадку наявності спору між батьками та/або дитиною щодо місця проживання малолітньої дитини, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ст. 161СК України). Натомість, зі змісту позовної заяви вбачається, що між сторонами відсутній будь-який спір щодо місця проживання їхніх неповнолітніх синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , оскільки, зі змісту позовної заяви і письмових пояснень Відповідача, вони обоє погоджуються на проживання дітей за зазначеним у позові порядком. В той же час, за відсутності між сторонами відповідного спору, Суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи. Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) - зокрема, в суді. У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам. Відповідно ч.ч. 5-7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. На підставі наведеного, у вимозі щодо залишення дітей окремо на проживанні з батьком та матір"ю слід відмовити. У порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої в даному випадку сплачений судовий збір слід стягнути з Відповідача в користь Позивача пропорційно задоволеним вимогам. На підставі наведеного та

Outcome: approved