Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-16 00:00:00

13.03.2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS] . Позовні вимоги позивач мотивував тим, що на підставі договору дарування житлового будинку від 26 листопада 2020 року він є власником житлового будинку по [ADDRESS] . Відповідач по справі [PERSON] , 1989 р.н., це його брат, а тому за проханням дарувальників і його проханням він дав йому можливість бути прописаним в його будинку та виписатися через 1 місяць, постільки він не проживав в будинку, на що він погодився. [PERSON] не знявся з реєстрації, так як поїхав на заробітки, він часто повертається в м. Первомайськ і проживає по [ADDRESS] , біля матері, але посилається на свою зайнятість щоб піти та знятися з реєстрації. Він обіцяв виписатися самостійно із житлового будинку. Позивач вирішив звернутися до суду, так як через прописану особу не може отримати субсидію щоб опалити свій будинок. Таким чином, відповідач в спірному житловому будинку по [ADDRESS] не проживає з січня 2019 року до теперішнього часу і особистих його речей в зазначеному будинку не має, про що свідчить акт про не проживання відповідача, складений головою квартального комітету № 23, в м. Первомайську Миколаївської області. Він не несе витрат по утриманню будинку, не бере участі у спільному побуті, тому втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS] на підставі його відсутності в спірному будинку більше ніж один рік. На підставі ст.ст. 278-279 ЦПК України, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи оповіщений відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, через оголошення на вебпорталі судової влади України. Заяв про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Відзив на позов не надав. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява обґрунтована, ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 26.11.2020 р. посвідченого Мовчан А.С., приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області, реєстровий номер 1511. Згідно акту про не проживання Голови квартального комітету № 23, копії Будинкової книги, довідки Виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області № 1492/3.1-26 від 16.03.2023 р. відомо, що за даною адресою зареєстрований [PERSON] , [INFO] , який там фактично не проживає з січня 2019 року по теперішній час. Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно із ст.ст. 383, 391 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Відповідно до норм ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо без поважних причин не проживає на спірній жилплощі понад встановлені законом строки, або вибула на інше постійне місце проживання. Реєстрація відповідача у будинку є перешкодою власнику у повному здійсненні права власності. В зв`язку з цим суд вважає необхідними зазначити про те, що відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.2 ст.29 ЦК України). Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач понад рік не проживає в житловому будинку по [ADDRESS] , з даного житла добровільно вибув в інше, то суд вважає, що він вважається таким, що втратив право користування ним.

Outcome: approved