Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

До Суворовського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , в якому просить: - вселити [PERSON] у квартиру [ADDRESS] . - зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] . - виселити невідомих осіб з квартири [ADDRESS] . .- зобов`язати невідомих осіб, які знаходяться в квартирі не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтувала тим, що позивачка є співвласницею частини квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.06.2020 року, зареєстрованого в реєстрі №37065035, на підставі рішення про державну реєстрацію від 26.06.2020 року приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Горбань М.В. Відповідачка [PERSON] є співвласницею частини квартири [ADDRESS] . Позивачка зазначає про те, що відповідачка [PERSON] змінила замки у вказаній квартирі та не допускає її до квартири, поселивши невідомих людей, що порушує право власності [PERSON] на вказану кавртиру. Дані обставини стали підставою для звернення до суду. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 01.07.2021 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання на 24.11.2021 року на 10год. 15хв. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04.05.2023 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті на 18.05.2023 року на 14год. 30хв. У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином, надала до суду письмову заяву, яка міститься в матеріалах справи, в якій позовні вимоги підтримала, також просила суд розгляд справи проводити за її відсутності (арк.сп. 56). У судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов є не обґрунтованим, є не доказаним, тому не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено про те, що власниками квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №260459235 від 08.06.2021 року, на праві приватної спільної часткової власності позивачці [PERSON] належить частина вказаної квартири, відповідачці [PERSON] - 3/4 частини (арк.сп.8). Згідно Відомості №М3-136794-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 14.06.2021 року, наданні Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, вбачається про те, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрована відповідачка [PERSON] (арк.сп.15). Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст. 321 ЦК України, визначає, що право власності є непорушним. Ніхтонеможебути протиправнопозбавленийцьогоправачи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житловою площею, яка знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку (квартири), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ч.3 ст. 116 ЖК України). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частин першої та четвертоїстатті 10 ЦПК Українисуд при розгляді справи керується принципом верховенства права та при розгляді справ застосовуєКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано ВРУ, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, про те, що позивачка [PERSON] не надала суду доказів в обґрунтування позовних вимог. Також суд вважає, що позивачка [PERSON] не довела суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, тому враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed