Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовними вимогами до Національної поліції України, Державної казначейської служби України, третя особа: старший слідчий в ОВС Головного слідчого управління національної поліції України Омельченко Олександр Сергійович про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди заподіяної особі незаконними діями. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що у листі Головного слідчого управління національної поліції України повідомляється про те, що вищевказаним органом здійснюється досудове розслідування № 12019000000001091 від 26.11.2019, і у відповідному листі стверджується, що позивачем вчинено кримінальні правопорушення передбачені ч. 1 ст. 353, ч. 2 ст. 358 та ч. 4 ст. 190 КК України. Позивач вважає, що вищевказана інформація поширена іншій особі, стосується його особисто, є недостовірною та негативною, порушує особисті його немайнові права, а тому підлягає спростуванню. Позивач вважає, що третьою особою також розповсюджена і буде розповсюджуватись у подальшому негативна, недостовірна інформація про позивача у спосіб подібний до способу розповсюдження інформації у листі. На підставі вищевикладеного, позивач просить визнати недостовірною і такою, що принижує особисті немайнові права адвоката [PERSON], інформацію, поширену у листі старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління національної поліції України Омельченка О.С. від 25.01.2021 № 2208/24/9/1-2021, а саме: «Головним слідчим управлінням НП України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12019000000001091 від 26.11.2019 за фактами привласнення владних повноважень члена Ради адвокатів міста Києва адвокатом [PERSON], складання та видачі завідомо підроблених офіційних документів, що мають юридичне значення адвокатом з метою використання їх у своїй діяльності та фактом заволодіння адвокатами [PERSON] та [PERSON] коштами [PERSON] в розмірі 15000,00 дол. США та 110600,00 грн., шляхом зловживання довірою, вчинене в особливо великих розмірах, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 353, ч. 2 ст. 358 та ч. 4 ст. 190 КК України». Зобов`язати Національну поліцію України спростувати недостовірну інформацію в такий же спосіб шляхом направлення листа з наступним змістом «Спростування. Нижченаведена інформація, опублікована у листі старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління національної поліції України Омельченка О.С. від 25.01.2021 № 2208/24/9/1-2021 на момент 25.01.2021 не відповідає дійсності: «Головним слідчим управлінням НП України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12019000000001091 від 26.11.2019 за фактами привласнення владних повноважень члена Ради адвокатів міста Києва адвокатом [PERSON], складання та видачі завідомо підроблених офіційних документів, що мають юридичне значення адвокатом з метою використання їх у своїй діяльності та фактом заволодіння адвокатами [PERSON] та [PERSON] коштами [PERSON] в розмірі 15000,00 дол. США та 110600,00 грн., шляхом зловживання довірою, вчинене в особливо великих розмірах, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 353, ч. 2 ст. 358 та ч. 4 ст. 190 КК України». Також позивач просить стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Національної поліції України на користь [PERSON] 90000,00 грн. моральної шкоди заподіяної позивачу в наслідок приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи, судові витрати у вигляді судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою суду від 12.02.2021 у справі за вказаним позовом відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами загального провадження. 04.06.2021 через канцелярію суду позивачем була подана заява про зміну предмету позову. Зміна предмету позову полягала в уточненні номеру кримінального провадження, що міститься у прохальній частині позовної заяви, а саме, № 12019000000001092 від 26.11.2019. 11.10.2021 представник відповідача-1 Скригонюк Ігор подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначав, що позов є безпідставним і необґрунтованим та просив відмовити, оскільки, лист на який посилається позивач в своєму позові не містить інформації про притягнення до кримінальної відповідальності та про вчинення кримінального правопорушення. На думку представника відповідача - позивач це вказує помилково. Крім того, інформація про стан досудового розслідування, № 12019000000001092 від 26.11.2019 міститься в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, тому, позовні вимоги щодо зобов`язання спростувати інформацію, наведену в листі старшого слідчого в особливо важливих справах ГСУ Омельченка О.С. від 25.01.2021 № 2208/24/9/1-2021, як таку, що не відповідає дійсності, фактично є оскарженням та спростуванням інформації що міститься в ЄРДР. Також представник відповідача зазначив, що позивачем не доведено, що дії відповідача призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач не пояснив, з яких міркувань виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. 18.10.2021 позивач надіслав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що не погоджується з доводами відповідача-1, оскільки, посилання на конкретну фізичну особу у контексті її зв`язку зі злочином, кримінальним провадженням чи його розслідуванням можливо лише у випадку, коли особа перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого або підсудного. При вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості необхідно брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені, й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи. З огляду на вищезазначене, представник позивача вважає, що інформація безумовно є неправдивою, негативною, не є оцінюючим судженням і підлягає спростуванню. Окремо представник позивача наголошує на тому, що позивач не оскаржує витяг з ЄРДР, копію якого додано відповідачем-1 до відзиву. Щодо розміру моральної шкоди, позивач зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Ухвалою суду від 13.02.2023 було відмовлено в задоволенні клопотання про об`єднання в одне провадження цивільних справ Ухвалою суду від 13.02.2023 у справі за вказаним позовом було закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті. Під час проведення підготовчого судового засідання судом було з`ясовано всі питання, передбачені ч. 2 ст. 197 ЦПК України. 25.04.2023 на адресу суду надійшло клопотання позивача про розгляд справи за його відсутності. 16.05.2023 представником відповідача-1 до суду подано заяву про розгляд справи без його участі, в задоволенні позову просив відмовити з підстав викладених у відзиві. Представник відповідача-2, третя особа в судове засідання не з`явилися. Про дату та час судового засідання повідомлялися в установленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомили. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за наявності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов таких висновків. Позивач просить визнати недостовірною і такою, що порушує особисті немайнові права адвоката [PERSON], інформацію, поширену у листі старшого слідчого в особливо важливих справах ГСУ Омельченка О.С. від 25.01.2021 №2208/24/9/1-2021, а саме: «Головним слідчим управлінням НП України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12019000000001092 від 26.11.2019 за фактами привласнення владних повноважень члена Ради адвокатів міста Києва адвокатом [PERSON], складання та видачі завідомо підроблених офіційних документів, що мають юридичне значення адвокатом з метою використання їх у своїй діяльності та фактом заволодіння адвокатами [PERSON] та [PERSON] коштами [PERSON] в розмірі 15000,00 дол. США та 110600,00 грн., шляхом зловживання довірою, вчинене в особливо великих розмірах, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 353, ч. 2 ст. 358 та ч. 4 ст. 190 КК України». Як наслідок позивач просить НПУ спростувати вказану інформацію шляхом направлення листа-спростування про те, що вказана інформація не відповідає дійсності. Просить стягнути з НПУ 90000,00 грн відшкодування моральною шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на лист старшого слідчого в особливо важливих справах ГСУ Омельченка О.С. від 25.01.2021 №2208/24/9/1-2021 про надання копій документів, що направлено на адресу адвоката Інни Рафальської. Позивач вважає, що у листі стверджується про вчинення позивачем кримінального правопорушення, що вищевказана інформація поширена третій особі, є недостовірною та порушує його особисті немайнові права, оскільки позивач до кримінальної відповідальності не притягувався. Положеннями ст. ст. 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. 3, 28). Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Згідно з ч. 1-3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Як вбачається зі змісту ч. 1-2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Статтею 34 Конституції України встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 за № 1 при розгляді справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Верховний Суд України у п. 18 Постанови Пленуму ВСУ роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Судом встановлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12019000000001092 від 26.11.2019 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 353, ч. 2 ст. 358 та ч. 4 ст. 190 КК України. Ст.ст. 40, 93 КПК України визначають слідчого як самостійну особу у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. При цьому слідчий, як сторона кримінального провадження вповноважений на збирання доказів. Згідно з ч. 2 ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом. Одночасно п. 10 ч.1 ст. 3 КПК України встановлено, що кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність; Пунктом 14 ч.1 ст. 3 КПК України зазначено, що притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Отже, зі змісту вказаного листа вбачається, що вимога про надання відповідних документів під час проведення досудового слідства кримінальному провадженні є процесуальною дією слідчого в порядку КПК України. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії. У справі ЄСПЛ «Sunday Times v. United Kingdom» суд вказав, що прописаний у Конвенції термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права, як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто укладені у суспільстві правила та засади моральності суспільства. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 (далі - Пленум) у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. У такому ж порядку не можуть розглядатися наукові спори, тобто вимоги про спростування інформації наукового характеру. Відповідно до ч. 5 п. 15 Пленуму недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Разом з тим, з наданих доказів вбачається, що інформація, яку позивач просить суд визнати недостовірною, міститься в ЄРДР, а отже є правдивою та відповідає дійсності. Поруч з наведеним, слід зазначити, що позовні вимоги щодо зобов`язання спростувати інформацію, наведену в листі старшого слідчого в особливо важливих справах ГСУ Омельченка О.С. від 25.01.2021 №2208/24/9/1-2021, як таку, що не відповідає дійсності, фактично є оскарженням та спростуванням інформації що міститься в ЄРДР. Разом з тим, як встановлено в ході розгляду даної справи, що поширена відповідачами інформація не містить жодних відомостей, які б порушували особисті немайнові права позивача, а є оціночним судженням у розумінні ст. 30 Закону України «Про інформацію». Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У пунктах 1, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, а тому їх не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Європейський Суд звернув увагу на необхідність розрізнення фактів та оціночних суджень: «На думку суду, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна», зазначив суд у рішеннях по справах Лінгенс проти Австрії (п. 46) від 18.07.1986 та «Українська Пресс-Група» проти України (п. 41) від 29.03.2005. Тобто, якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. За умовами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За умовами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Згідно приписів ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи зміст оспорюваної позивачем інформації та враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що інформація, про спростування якої пред`явлено вимоги є оціночним судженням, а тому відсутні підстави вважати, що дана інформація є недостовірною. Крім того, суд відхиляє доводи позивача про порушення принципу презумпції невинуватості, закріпленого у п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 62 Конституції України, оскільки викладення обставин кримінального правопорушення в листі старшого слідчого в особливо важливих справах ГСУ Омельченка О.С. від 25.01.2021 №2208/24/9/1-2021 є виконанням його процесуальних обов`язків відповідно до положень КПК України. До того ж вказаний лист не містить інформації про притягнення до кримінальної відповідальності та про вчинення кримінального правопорушення позивачем. Також суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Національної поліції України на користь позивача моральної шкоди у розмірі 90000,00 грн., виходячи з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України та постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи. Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової чи службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно з абз. 2 п. 5 постанови Пленуму ВСУ № 4 суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт завдання потерпілому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони завдані, ступінь вини заподіювача, яких моральних чи фізичних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі він оцінює пов`язані з ними витрати та з чого при цьому виходить. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Враховуючи, що позивачем не доведено наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до суду з позовними вимогами, не надано належних та допустимих доказів того, що Національна поліція України поширила щодо нього недостовірну інформацію, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню не підлягають На підставі та

Outcome: dismissed