Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

У червні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Головного управління Національної поліції в м. Києві, Товариства з обмеженою відповідальністю «Автосос-сервіс» про відшкодування шкоди. У своїй позовній заяві з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив суд стягнути з Головного управління Національної поліції в м. Києві та Товариства з обмеженою відповідальністю «Автосос-сервіс» на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 13 610,49 грн. та судові витрати. Свою позовну заяву обґрунтував тим, що позивач 07 квітня 2021 року, виконуючи службове завдання , пов`язане з життям і здоров`ям іншої особи, прибув на автомобілі Suzuki Grand Vitara 2008 року випуску [NUMBER] до будівлі госпіталя МВС України на вул. Бердичівській, 1. Припарковати автомобіль довелося біля входу в будівлю, оскільки інших місць не було. Надавши необхідну медичну допомогу, позивач повернувся до місця, де залишив своє авто, але його там не було. Подзвонивши за номером «102» позивач з`ясував , що автомобіль було евакуйовано на штрафмайданчик. Прибувши на штрафмайданчик, позивачу було вручено дві квитанції на оплату, а також видане роздруковане повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності. Оплативши надані квитанції, позивачеві надали можливість забрати свій автомобіль, оглянувши який позивач помітив пошкодження переднього бамперу, яких раніше не було. З метою встановлення розміру завданих збитків, позивач звернувся до станції технічного обслуговування. Згідно з рахунком від 30 квітня 2021 року вартість ремонту становила 13 610, 49 грн. Позивач вважає, що автомобіль було пошкоджено спільними діями відповідача 1 та відповідача 2. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 червня 2021 року матеріали цивільної справи було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 січня 2022 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 11 жовтня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника ТОВ «Автосос-сервіс», відповідно до змісту якого просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 17 жовтня 2022 року на адресу суду надійшла заява про збільшення позовних вимог. 11 квітня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника ГУ НП в м. Києві, відповідно до змісту якого просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 24 квітня 2023 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до змісту якого представник позивача просила суд позов задовольнити у повному обсязі. Позивач разом зі своїм представником в судовому засіданні просили суд позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідачі явку своїх представників в судове засідання не забезпечили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Встановлено, що [PERSON] 07 квітня 2021 року прибув на автомобілі Suzuki Grand Vitara 2008 року випуску [NUMBER] до будівлі госпіталя МВС України на вул. Бердичівській, 1. Зазначає, що припарковати автомобіль довелося біля входу в будівлю, оскільки інших місць не було, а подальше зволікання могло призвести до завдання пацієнту шкоди. Надавши необхідну медичну допомогу, позивач повернувся до місця, де залишив своє авто, але його там не було. Подзвонивши за номером «102» позивач з`ясував, що автомобіль було евакуйовано на штрафмайданчик за адресою: м. Київ, вул. Набережна - Лугова, 4. Прибувши за вказаною адресою, позивачу було вручено дві квитанції на оплату: 1) Одержувач ТОВ «Автосос-сервіс» (код ЄДРПОУ 35690209), призначення платежу «оплата за транспортування ТЗ…» на суму 1 270,00 гривень; 2) Одержувач ГУНП у м. Києві (код ЄДРПОУ 40108583), призначення платежу «…за збереження ТЗ на спец.майданчику за 1 днів» на суму 144,00 гривень. Також позивачу було видано роздруковане Повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності до постанови серія АС №0000017325, згідно з якою 07 квітня 2021 року о 10:37 головним інспектором з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Смаляним Вадимом Сергійовичем в режимі фото/відеозйомки зафіксовано порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортного засобу SUZUKI GRAND VITARA, [NUMBER], на вул. Бердичівська, 1, відповідальність за яке передбачено ч. 3 ст. 122 КУпАП, п.15.10д. В подальшому позивач оглянувши свій автомобіль помітив пошкодження переднього бамперу, яких раніше не було. Позивач викликав працівників поліції, які прибувши до місця події відібрали пояснення та відповідну заяву. Згідно з листом Подільського управління поліції Головного управління у місті Києві Національної поліції України від 22 квітня 2021 року, заяву було зареєстровано в журналі ЄО Подільського УП за № 12517 від 7 квітня 2021. Встановлено відсутність події ознак кримінального правопорушення. З метою встановлення розміру завданих збитків, позивач звернувся до станції технічного обслуговування. Згідно з рахунком від 30 квітня 2021 року вартість ремонту становила 13 610, 49 грн. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно з ст. 296 Кодексу України про адміністративні правопорушення, скасування постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення тягне за собою повернення стягнених грошових сум, оплатно вилучених і конфіскованих предметів, а також скасування інших обмежень, зв`язаних з цією постановою. У разі неможливості повернення предмета повертається його вартість. Вказане позиція узгоджується з постановою Верховного Суду від 22.07.2019 р. у справі №757/2757/16-а. Відповідно до пункту 12 Порядку тимчасового затримання інспекторами з маркування транспортних засобів та їх зберігання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1.4.11.2018 р. № 990 повернення тимчасово затриманого транспортного засобу, який зберігається на спеціальному майданчику чи стоянці, відбувається невідкладно за зверненням відповідальної особи, зазначеної в частині першій статті 14-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, або особи, яка ввезла транспортний засіб на територію України, або особи, яка керувала транспортним засобом на момент учинення правопорушення. Умовами повернення зазначеним особам транспортного засобу є оплата вартості послуг з доставлення та зберігання транспортного засобу та сплата штрафу за вчинене правопорушення. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування , їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За загальними положеннями , передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди задано не з її вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України) Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Дії (бездіяльність) службових чи посадових осіб, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України). Неправомірність дій (бездіяльності) службових чи посадових осіб повинна бути доведена належними доказами - відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиціальне значення для справи про відшкодування збитків; разом з цим, якщо таке рішення позивач до матеріалів справи не надає, а провадження щодо визнання дій протиправними не ініціює, то немає доказів наявності юридичного факту дії чи бездіяльності. За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача. Такі висновки зберігаються з позицією верховного суду, яка викладена в постановах від 27 березня 2019 року у справі № 243/9826/16-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 454/3015/15-ц, 12 квітня 2019 року у справі №686/10651/18. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). За таких обставин, враховуючи, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, що його транспортному засобу шкода була завдана саме під час транспортування та зберігання відповідачами, а також відсутність взаємозв`язку між правомірними діями відповідачів щодо транспортування, зберігання автомобіля та завданням позивачу матеріальної шкоди, доводи відповідача на свій захист позивачем не спростовані, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі ст. ст. 24, 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 11, 22, 23, 1166, 1167, 1174, 1176 ЦК України,

Outcome: dismissed