Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-25 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), Першої Київської державної нотаріальної контори в особі Головного управління юстиції у м. Києві (далі по тексту - відповідач 2), відповідно до якої, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив визнати право власності на обов`язкову частку у спадковому майні, що залишилась після померлого [INFO] батька позивача [PERSON] : визнати право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] ; визнати право власності на 1/8 частину квартири [ADDRESS] ; визнати право власності на 1/8 частину квартири [ADDRESS] ; визнати право власності на 1/4 частку у праві спільної часткової власності на земельну ділянку, кадастровий номер № 3221284001:01:084:0039, з цільовим призначенням «для ведення садівництва», розташованої в [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на користь позивача 1 114 779, 37 грн. майнової компенсації за право на 1/8 частку у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідача. Позиція позивача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер батько позивача. За життя батько був двічі одружений, другий шлюб уклав з відповідачем 1 [PERSON] . Після смерті батька відкрилась спадщина, однак як з`ясував позивач, батько склав заповіт на ім`я відповідача, хоча мав з останньою неприязні стосунки, у той час коли позивач, хоч і проживав у США, однак підтримував з батьком зв`язок, приїжджав до останнього в Україну, проводив з ним час. Крім того, позивач, враховуючи наявність заповіту, а також те, фактично був позбавлений обов`язкової частки у спадковому майні. Позивач, відповідно до ст. 1241 ЦК України, відноситься до повнолітніх непрацездатних дітей, а отже має право на обов`язкову частку, тобто половину частку, яка належала б йому у разі спадкування за законом. 24.05.2019 відповідачем 2 позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину на спірну частину майна, оскільки у позивача відсутні правовстановлюючі документи на майно. Крім того, позивач вказує, що квартира квартиру [ADDRESS] була набута його батьком та відповідачем у шлюбі, а відтак є спільною сумісною власністю подружжя. Однак позивачу стало відомо, що відповідач, [PERSON] відчужила спірну квартиру за договором дарування на користь [PERSON] , а тому останній, змінюючи предмет позову, просив стягнути на свою користь грошові кошти у розмірі 1 114 779, 37 грн. в якості майнової компенсації за право на 1/8 частку у праві спільної часткової власності на вказану квартиру на підставі ст. 358, 364 ЦК України. Враховуючи наведене позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Позиція відповідача 1. Відповідач 1 у своєму відзиві проти позову заперечувала у повному обсязі, просила відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Зазначила, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що позивач в установленому законодавством України порядку визнаний інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи, а тому відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на обов`язкову частку у спадковому майні. Також заперечувала відповідач 1 і проти Довідки, наданої позивачем на підтвердження наявності втрати працездатності, оскільки на думку відповідача 1, вказаний документ, наданий не МСЕК та не може підтверджувати інвалідність позивача. Крім того, у довідці зазначено прізвище позивача « [PERSON] », тоді як його справжнє прізвище « [PERSON] ». Тому зазначена у довідці інформація стосується іншої особи, а не позивача. Крім того, заперечувала відповідач і проти визнання за позивачем права на компенсацію 1/8 частки у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , оскільки вказана квартира не входила до спадкової маси та була придбана відповідачем за особисті кошти, а не у шлюбі. Доказів протилежного позивачем не надано. Також не відповідає дійсності і заявлена позивачем вартість спірної квартири з метою розрахунку розміру компенсації, оскільки така вартість на підтверджена належними та допустимими доказами. Позиція відповідача 2. Представник відповідача 2 у своєму відзиві проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні в частині, що стосується відповідача 2 з підстав, викладених у відзиві. Зазначив, що дії державного нотаріуса по відношенню до позивача є правомірними та відповідають вимогам закону. Так чинним законодавством передбачено отримання від спадкоємця правовстановлюючих документів, які посвідчують право спадкодавця на нерухоме майно. Водночас позивачем таких надано не було, що і послугувало підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії. Рух по справі. 07.06.2019 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 16.09.2019 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання, сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи. 17.12.2019 від відповідача 1 надійшов відзив. 18.12.2019 від представника відповідача 2 надійшов відзив. 18.12.2019 від представника відповідача 1 надійшло клопотання про забезпечення витрат. 19.12.2019 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. задоволено частково клопотання представника позивача про витребування доказів. 19.12.2019 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. задоволено клопотання представника позивача та зупинено провадження по справі. 08.01.2020 до суду надійшли копії матеріалів спадкової справи після померлого [PERSON] 31.08.2021 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. відновлено провадження по справі. 05.10.2021 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. 14.02.2022 від представника позивача надійшла заява про відвід головуючому по справі. 15.02.2022 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. заяву представника позивача про відвід головуючому по справі визнано необґрунтованою та передано на розгляд іншому судді у порядку ст. 33 ЦПК України. 16.02.2022 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Юзькової О.Л. у задоволенні заяви представника позивача про відвід головуючому відмовлено. 09.09.2022 від позивача надійшла заява про зміну предмету позову. 09.09.2022 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. у задоволено клопотання про визнання причин пропуску строку для подання заяви про зміну предмету позову задоволено, заяву прийнято, 26.09.2022 за допомогою підсистеми «Електронний Суд» від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов з урахуванням заяви про зміну предмету позову. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник відповідача 1 у судовому засіданні проти позову заперечував у повному обсязі, просив відмовити в його задоволенні. Представник відповідача 2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. У своєму відзиві проти позову в частині, що стосується відповідача 2, заперечував та просив відмовити. Розгляд справи по суті. Як вбачається з матеріалів справи, батьками позивача є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] . У подальшому шлюб між батьками позивача було розірвано, 30.10.1976 батько позивача, [PERSON] уклав шлюб з відповідачем, [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] . Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшли: квартира [ADDRESS] , 1/2 частини квартири [ADDRESS] , 1/2 частини квартири [ADDRESS] та земельна ділянка, кадастровий номер № 3221284001:01:084:0039, з цільовим призначенням «для ведення садівництва», розташованої в [ADDRESS] . На випадок своєї смерті [PERSON] зроблено особисте розпорядження Заповіт, посвідчений 29.01.2013 державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прокопенко Н.Ф., зареєстровано в реєстрі за № 9-324, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право, [PERSON] заповів [PERSON] , [INFO] . Відтак спадкоємцем за заповітом є відповідач 1 [PERSON] . Позивач пояснив, що відповідно до ст. 1241 ЦК України, відноситься до повнолітніх непрацездатних дітей, а отже має право на обов`язкову частку, тобто половину частку, яка належала б йому у разі спадкування за законом. 07.11.2018 позивач та [PERSON] звернулись до Першої київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] . Водночас, 24.05.2019 державним нотаріусом було відмовлено позивачу у вчинені нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку згідно ст. 1241 ЦК України. Оскільки позивач позбавлений можливості у позасудовому порядку реалізувати свої спадкові права, які, у тому числі заперечуються іншим спадкоємцем, останній звернувся до суду з вказаним позовом. Вирішуючи питання про наявність підстав для спадкування позивача у порядку, передбаченому ст. 1241 ЦК України, судом встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивач, [PERSON] , є громадянином Сполучених Штатів Америки. Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, визначений Законом України «Про міжнародне приватне право». Оскільки правовідносини, що виникли між сторонами щодо спадкування спірного майна містять ознаку іноземного елементу, оскільки позивач є громадянином США, то вони регулюються із застосуванням Закону України «Про міжнародне приватне право». Відповідно до ст. 70 Закону України «Про міжнародне приватне право», з урахуванням положень статей 71, 72 цього Закону, спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Вибір права спадкодавцем буде недійсним, якщо після складання заповіту його громадянство змінилося. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Закону, спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України. Питання, пов`язані із спадковим правом в Україні врегульовані Книгою шостою Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.(ст. 1223 ЦК України). За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Крім того, відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Відповідно до частин першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. На підтвердження стійкого фізичного порушення та часткової втрати працездатності позивач надав належним чином завірена копія Довідки, надана доктором медицина [PERSON] , відповідно до якої [PERSON] отримав виробничу травму хребта та голови у 2013 році, пройшов великий курс лікування та діагностики з моменту отримання травми. У 2013 році пан волок отримав постійну групу інвалідності через порушення функції всього тіла, яка була встановлена відповідно до положень Американської Медичної Асоціації як 45 %. Це вважається постійним помірним рівнем інвалідності (непрацездатності). [PERSON] має значні обмеження через його постійну інвалідність (непрацездатність) та травму. Представник відповідача 1 у своїх поясненнях вказав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що останній в установленому законодавством України порядку визнаний інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи, а тому відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на обов`язкову частку у спадковому майні. Крім того, заперечував і з приводу зазначеної вище довідки, зокрема, вказавши, що вказана довідка не підтверджує втрату позивачем непрацездатності чи отримання інвалідності. Так, згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», непрацездатні громадяни це особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону, інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Відповідно до ст. 2 Конвенції про права осіб з інвалідністю, ратифікованої в Україні 16.12.2009, метою Конвенції є заохочення, захист й забезпечення повного й рівного здійснення всіма особами з інвалідністю всіх прав людини й основоположних свобод, а також у заохоченні поважання притаманного їм достоїнства. До осіб з інвалідністю належать особи зі стійкими фізичними, психічними, інтелектуальними або сенсорними порушеннями, які при взаємодії з різними бар`єрами можуть заважати їхній повній та ефективній участі в житті суспільства нарівні з іншими. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Конвенції про права осіб з інвалідністю, держави-учасниці підтверджують, що кожна особа з інвалідністю, де б вона не знаходилася, має право на рівний правовий захист. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Конвенції, держави-учасниці вживають належних заходів для надання особам з інвалідністю доступу до підтримки, якої вони можуть потребувати під час реалізації своєї правоздатності. Згідно ч. 5 ст. 12 Конвенції, з урахуванням положень цієї статті держави-учасниці вживають усіх належних і ефективних заходів для забезпечення рівних прав осіб з інвалідністю на володіння майном і його успадкування, на управління власними фінансовими справами, а також на рівний доступ до банківських позик, іпотечних кредитів та інших форм фінансового кредитування й забезпечують, щоб особи з інвалідністю не позбавлялися довільно свого майна. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позивачем доведено наявність підстав для спадкування обов`язкової частки у спадщині, яка залишилась після смерті його батька, [PERSON] у порядку, передбаченому ст. 1241 ЦК України. При цьому, суд не бере до уваги посилання відповідача 1 на ту обставину, що вказана довідка не є належним доказом на підтвердження втрати працездатності позивачем, оскільки останній є громадянином США та надав документи на підтвердження втрати працездатності, передбачені насамперед правом цієї країни. Крім того, чинне законодавство України не передбачає обов`язок іноземця повторно та у порядку, передбаченому саме законодавством України, підтверджувати втрату непрацездатності. Вказані обставини відповідачем 1 не спростовано наданими до матеріалів справи доказами. Також суд не приймає до уваги і посилання відповідача 1 на ту обставину, що довідка видана іншій особі, а не позивачу, оскільки на довідці вказано не прізвище позивача - « [PERSON] », оскільки як вбачається з матеріалів справи, прізвище позивача як у паспорті громадянина США на англійській мові, так і у вказаній довідці зазначено « [PERSON] ». Інших підстав щодо неможливості використання вказаної довідки в якості належного та допустимого доказу відповідачем 1 не надано. Так, відповідно до п. 4.9. Глави 10 Розділу II Порядку, свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів (п. 4.12. Глави 10 Розділу II Порядку). Згідно п. 4.16 Глави 10 Розділу II Порядку, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до пункту 4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних нотаріусами України, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У відповідності до положень ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). При цьому, згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Положеннями ч. 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Як вбачається з матеріалів справи, позивач, у разі спадкування за законом, мав би право на обов`язкову частку у спадщині згідно ст. 1241 ЦК України на наступне майно: 1/4 частину квартири [ADDRESS] , 1/8 частини квартири [ADDRESS] , 1/8 частини квартири [ADDRESS] , 1/4 частку земельної ділянки, кадастровий номер № 3221284001:01:084:0039, з цільовим призначенням «для ведення садівництва», розташованої в [ADDRESS] . Водночас, державним нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі відповідних свідоцтв про право на спадщину на вище вказане майно, оскільки у позивача були відсутні правовстановлюючі документи на вказане майно. Таким чином, вказані вище обставини свідчать про наявність перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, що в свою чергу призводить до того, що позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на спадщину, зареєструвати у встановленому законом порядку спадкове майно та реалізувати своє право власності. Відтак позовні вимоги в частині визнання права власності на обов`язкову частку у спадковому майні, що залишилась після померлого [INFO] батька позивача [PERSON] , а саме на: 1/4 частину квартири [ADDRESS] , 1/8 частину квартири [ADDRESS] , 1/8 частину квартири [ADDRESS] , 1/4 частину у праві спільної часткової власності на земельну ділянку, кадастровий номер № 3221284001:01:084:0039, розташовану в [ADDRESS] , є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 1 114 779, 37 грн. майнової компенсації за право на 1/8 частку у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 15.03.1999 відповідач 1 уклала інвестиційний договір з АКБ «Аркада» на придбання трикімнатної квартири [ADDRESS] , 06.10.2000 отримала свідоцтво право власності на вказане нерухоме майно. 18.05.2019 вказана квартира відчужена відповідачем 1 на користь свого сина, [PERSON] за договором дарування. Як пояснив представник позивача у судовому засіданні, оскільки вказана квартира придбавалась у період, коли відповідач 1 та його батько перебували у шлюбі, то відповідно до ст. 22, 24 Кодексу про шлюб та сім`ю, вказане майно є їх спільною сумісною власністю, а відтак квартира входить до складу спадщини і позивач мав право на обов`язкову частку у вказаному майні. Так, згідно зі статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) в редакції, яка діяла на момент придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. За змістом статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 01 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України (далі - СК України), цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Оскільки спірні правовідносини щодо визнання права власності на майно, набуте за час шлюбу сторонами, продовжують існувати після набрання чинності ЦК України та СК України, то до спірних правовідносин також підлягають застосуванню положення цих Кодексів. Так, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України). Згідно з частинами першою, другою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність поширюється на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя (презумпція спільності майна подружжя). Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідач 1 зазначає, що вказана квартира придбавалась за її власні кошти та належить відповідачу 1 на праві особистої приватної власності. При цьому, доказів того, що квартира [ADDRESS] належала за життя (повністю або в частині)померлому [PERSON] та увійшла до складу спадкової маси, матеріали справи не містять. Не доведено позивачем і не підтверджено відповідними доказами того, що спірна квартира була набута [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. З огляду на зазначене, відсутні підстави для задоволення позовних вимог у цій частині. Крім того, положеннями ч. 1-2 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Позивач наразі не є власником чи співвласником спірного майна, відтак відсутні правові підстави для застосування вказаної статті судом та стягнення відповідної компенсації на користь позивача. Також не містять матеріали справи доказів порушення Першою Київською державною нотаріальною конторою в особі Головного управління юстиції у м. Києві прав позивача, оскільки, як було встановлено у судовому засіданні, державний нотаріус, відмовляючи позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, діяв у порядку, передбаченому чинним законодавством. На підставі викладеного,

Outcome: partial