Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

в квітні 2023 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення додаткових витрат на дитину, в якому просила стягнути із відповідача на користь позивача додаткові витрати на сина [PERSON] , [INFO] , що здійснені позивачем при оплаті за навчання в розмірі 10000,00 грн., а також стягувати із відповідача на користь позивача додаткові витрати на сина [PERSON] , [INFO] , що пов`язані із навчанням, останнього, щороку, а саме: до 01 серпня у розмірі 5000,00 грн., та до 20 січня у розмірі 5000,00 грн., але не пізніше до останнього платного семестру за навчання, а саме до 20.01.2026 року. В обґрунтування позову зазначено, що із 18.12.1999 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 05.07.2018 року. В період шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , який досяг повноліття, а також син [PERSON] , [INFO] , який є неповнолітнім та перебуває повністю на утриманні позивача. Позивач вказує, що їх спільний із відповідачем син [PERSON] виявив бажання вступити на навчання до Відокремленого структурного підрозділу «Фаховий коледж мистецтва та дизайну КНУТД», в зв`язку з чим між позивачем та зазначеним навчальним закладом 30.07.2022 року було укладено договір про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців, зокрема, «Графічний дизайн», денна форма навчання. Відповідно до умов зазначеного договору, загальна вартість освітньої послуги за рік складає суму в розмірі 20000,00 грн., а за весь період навчання - 80000,00 грн. Оплата за навчання вноситься до 01 липня за осінній семестр та до 20 січня за весняний семестр. 01.08.2022 року позивачем було здійснено оплату за весняний семестр в розмірі 10000,00 грн., а 24.12.2022 року - решту суми за 2-1 семестр навчання. Позивач вважає, що відповідач, як батько дитини, з огляду на приписи ст. 185 СК України, повинен також брати участь у додаткових витратах на дитину, які полягають у платі за навчання, а тому позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 12.04.2023 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Позивач після відкриття провадження у справі, надіславши заяву про розгляд справи без її участі, з будь-якими іншими клопотаннями до суду не зверталась. Відповідач відзив на позов до суду не подав, з будь-якими клопотаннями/заявами до суду не звертався. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, розглянувши подані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, та ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що із 18.12.1999 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 05.07.2018 року у справі № 328/1093/18. В період шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , який на час розгляду справи є неповнолітнім, що підтверджується копією свідоцтва про народження. Позивач вказує, що син перебуває повністю на утриманні позивача, однак, належних доказів наведеним твердженням до позову долучено не було, як і не було надано суду доказів звернення позивача до суду із вимогами про стягнення аліментів із батька на утримання сина. 30.07.2022 року між позивачем та Відокремленим структурним підрозділом «Фаховий коледж мистецтва та дизайну КНУТД» було укладено договір про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців, відповідно до умов якого позивач взяла на себе зобов`язання щодо оплати освітньої послуги, що надається [PERSON] закладом - здобуття фахової передвищої освіти, фаховий молодший бакалавр за денною формою навчання за спеціальністю Дизайн «Графічний дизайн». Відповідно до умов зазначеного договору, загальна вартість освітньої послуги за рік складає суму в розмірі 20000,00 грн., а за весь період навчання - 80000,00 грн. Оплата за навчання вноситься до 01 липня за осінній семестр та до 20 січня за весняний семестр. 01.08.2022 року позивачем було здійснено оплату за весняний семестр в розмірі 10000,00 грн., а 24.12.2022 року - решту суми в розмірі 10000,00 грн. за 2-1 семестр навчання, що підтверджується копіями квитанцій. Позивач вважає, що відповідач, як батько дитини, з огляду на приписи ст. 185 СК України, повинен також брати участь у додаткових витратах на дитину, які полягають у платі за навчання, а відтак наявні підстави для стягнення із відповідача половини суми, яка вже була сплачена позивачем за навчання сина, а також стягувати половину суми за навчання в подальшому. Перевіряючи обґрунтованість вимог позову, суд приймає до уваги те, що згідно ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі ст. 180 СК України, на батьків покладений обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно із частиною першою статті 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними у кожному конкретному випадку. Відповідно до частини другої статті 185 СК України, розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Аналіз указаних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Звертаючись з позовом до суду позивач посилалася на те, що у зв`язку із навчанням дитини Відокремленому структурному підрозділі «Фаховий коледж мистецтва та дизайну КНУТД», нею сплачено кошти за навчання за 2 семестри та у подальшому навчання потребує оплати щосеместрово. Однак, суд вважає за необхідне вказати на те, що навчання особи з метою здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини, а тому такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні статті 185 СК України. Крім того, позивач не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність платного навчання дитини при наявності можливості проходження навчання у державних закладах освіти, не навела мотивів вибору освітнього закладу, що, зокрема, залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини. Зокрема, у матеріалах справи відсутні дані про участь/перемогу сина сторін у місцевих або регіональних олімпіадах з дизайну та/або графіки, відповідних форумах, програмах, семінарах під час шкільного навчання, які б надали змогу суду визначити те, що вибір напрямку графічного дизайну, за яким навчається неповнолітній син сторін, зумовлений саме розвитком його здібностей. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що між нею та відповідачем були узгоджені питання щодо навчання сина саме у вказаному навчальному закладі, позивачем було обрано навчальний заклад на власний розсуд, без погодження із відповідачем, оскільки, протилежного суду наведено не було. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що пред`явлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, та підстав, з якими закон пов`язує можливість стягнення із відповідача на користь позивача додаткових витрат, пов`язаних із оплатою навчання неповнолітньої дитини, стороною позивача не наведено, а судом не встановлено, а відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed