Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовна заява обґрунтована тим, що 22 жовтня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів в простій письмовій формі, на підтвердження укладення якого відповідачем була надана розписка про отримання грошових коштів в розмірі 5 000,00 дол. США. Відповідно до умов договору та викладених в борговій розписці, позичальник зобов`язався повернути позикодавцю борг до 22 лютого 2022 року. Під час укладення договору позики позивач та відповідач домовились, що договір позики є оплатним, за користування яким позичальник виплачує позикодавцю винагороду в сумі 15% на нарахування суми позики щомісяця. Винагорода сплачується рівними частинами «07» та «22» числа кожного місяця. Позикодавець виконав умови договору, надавши позичальнику грошові кошти, позичальник в свою чергу не виконав свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів у визначений строк, вимогу позивача повернути йому грошові кошти ігнорує, внаслідок чого останній звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, укладеного в простій письмовій формі на підтвердження укладення якого відповідачем була надана розписка про отримання грошових коштів. Ухвалою судді від 20.02.2023 було відкрито провадження у вказаній справі з призначенням розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Згідно ухвали від 01.05.2023 зметою повного та всебічного встановлення обставин справи, та враховуючи ту обставину, що відомостей, щодо належного сповіщення відповідача [PERSON] в матеріалах справи не міститься, відзиву на позовну заяву від останнього не надходило, суддя дійшов висновку про необхідність проведення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначенням судового засідання у даній справі. Відповідач по справі належним чином повідомлявся судом про розгляд судом даного провадження, шляхом направлення поштової кореспонденції суду, однак поштове відправлення повернулось на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» та судової повістки у вигляді смс сповіщення, яке було отримано відповідачем 03.05.2023. Клопотань до суду про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надходило. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи вимоги ст.ст.279, 280 ЦПК України, суд вважав за можливе проводити заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов наступного висновку. Згідно з вимогами ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди усіх істотних умов договору. 22 жовтня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів в простій письмовій формі, на підтвердження укладення якого відповідачем була надана розписка про отримання грошових коштів в розмірі 5 000,00 дол. США. (а.с.4;9). Згідно з п.1 Договору, що даний договір позики є оплатним, за користування яким позичальник виплачує позикодавцю винагороду в сумі 15% на нарахування суми позики щомісяця. Винагорода сплачується рівними частинами «07» та «22» числа кожного місяця. Виплата винагороди роводиться в готівковій або безготівковій формі, шляхом перерахування на зазначені позикодавцем реквізитами, за поточним курсом покупки дол.США банку позикодавця. Як зазначив позивач у поданому позові, він неодноразово з метою повернення коштів намагалася зв`язатись з відповідачем, однак останній ухилявся від свого обов`язку повернути кошти. Відповідач обставини викладені в позовній заяві не спростував. Таким чином, станом на день ухвалення рішення відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За приписами ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Вказані обставини підтверджуються копією договору позики та копією розписки про отримання коштів від 22.10.2021 року, долученої судом до матеріалів справи. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За умовами Договору позики відповідач зобов`язався повернути кошти до 03.05.2022 року, що підтверджується розпискою. Станом на сьогодняшній день відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, зазначену в розписці суму в передбачені даною розпискою строки не повернув. Зі змісту позовної заяви відповідач в добровільному порядку грошові кошти не повертає. В ході розгляду справи відповідачем вимоги позовної заяви не спростовані, відзиву на позовну заяву не подано. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до курсу валют НБУ, станом на 13.02.2023, курс доллару США становив 36,5686 грн.. Отже, до стягнення з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягає заборгованість за договором позики від 22.10.2021 року у сумі 182 800, 00 доларів США. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на вищезазначене, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути таку ж суму грошових коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду України у постанові від 16 січня 2019 року №373/2054/16-ц зазначила, що при обрахунку трьох процентів річних від простроченої суми за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Згідно з п.1 договору позики, сторони домовились, шо позичальник виплачує позикодавцю винагороду у сумі 15% на нарахування суми позики щомісяця. Виплата винагороди проводиться в готівковій або безготівковій формі двічі на місяць, шляхом перерахування на зазначені позикодавцем реквізитами за поточним курсом покупки доларів США банку позикодавця. Згідно з розрахунком наданим позивачем, з відповідача підлягає стягненню сума винагороди за користування позикою у розмірі 197 424,24 грн.. Відповідачем доказів на спростування вказаного розрахунку, суду надано не було. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у сумі 3 802, 00 грн.

Outcome: approved