Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до кредитної спілки «Перше кредитне товариство», в якому просить стягнути з кредитної спілки «Перше кредитне товариство» на його користь пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за договорами №ЛВ 1/0120/09/1551 від 21.09.2009 року, №ЛВ 20/0041/08/986 від 19.09.2008 року про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок: за період з 01 липня 2021 року по 30 вересня 2021 року включно у сумі 139853,24 грн.; Стягнути з кредитної спілки «Перше кредитне товариство» на його користь моральну шкоду в розмірі 777888,00 грн. за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за договорами №ЛВ 1/0120/09/1551 від 21.09.2009 р., №ЛВ-20/0041/08/986 від 19.09.2008 р. про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки та депозитний рахунок; Стягнути з кредитної спілки «Перше кредитне товариство» на користь позивача судові витрати у виді компенсації за відрив від звичайних занять в розмірі 2900 грн. В обгрунтування поданого позову покликається на те, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 28 квітня 2012 року у цивільній справі №1522/6783/12, яке набрало законної сили 10.05.2012 року, стягнуто з КС «Перше кредитне товариство» суму внеску та відсотки за депозитним Договором №ЛВ-1/0120/09/1551 від 21.09.2009 року та Договору № ЛВ-20/0041/08/986 від 19.09.2008 р., з урахуванням додаткового Договору №1 від 21.07.2009 р., в розмірі 9507,57 грн. 21.06.2012 року було видано виконавчий лист №1522/6783/12, на підставі якого у відділу ДВС Приморського районного управління юстиції у м.Одесі відкрито виконавче провадження №33601551. В подальшому, 30.06.2017 р. державним виконавцем було винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу, яка ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 15.01.2018 року у цивільній справі №1522/6783/12 визнано неправомірною та скасовано. Позивач зазначає, що у Другому Приморському відділі ДВС м.Одеса ГТУЮ в Одеській області відкрито виконавче провадження №55267625 по вищевказаному виконавчому листу, але боржник ухиляється від виконання рішення суду. Посилаючись на те, що на час його звернення до суду із цим позовом, кредитна спілка «Перше кредитне товариство», не виконала рішення суду, не сплатила стягнуті на його підставі кошти, просив на підставі статей\~509,\~551,\~599,\~600,\~601,\~609 ЦК України, а також\~Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»\~стягнути з відповідача на його користь пеню у розмірі 139853,24 грн., компенсацію за відрив від звичайних занять у розмірі 2\~900,00 грн. Також просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 777888,00 грн. за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, оскільки з вересня 2009 року не має доступу до свого майна, не може вільно розпоряджатись ним. Позивач стверджує, що він є інвалідом другої групи, згідно протоколу ЛКК №184 від 13.03.2012 року та йому необхідно провести оперативне лікування. Вартість оперативного лікування на час ухвалення рішення 28.04.2012 року становила близько 3000, 00 грн., а на сьогоднішній день 177\~822,00 грн. З врахуванням наведеного просить позов задоволити повністю. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 05 липня 2022 р. матеріали позовної заяви [PERSON] залишено без руху, надавши позивачу 10-ти денний строк, з дня отримання ухвали, для усунення недоліків позовної заяви./а.с.18-19/ Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 05 вересня 2022 р. матеріали позовної заяви повернуто позивачу [PERSON] /а.с.22/ Постановою Львівського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року ухвалу Галицького районного суду м.Львова від 05 вересня 2022 року, - скасовано. Справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі. /а.с.35-37/ Ухвалою суду від 17 березня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін у судове засідання на 24 квітня 2023 року о 10 год. 00 хв. /а.с.42/ Ухвалою суду від 24 квітня 2023 року у зв`язку із неявкою осіб, які беруть участь у справи, судове засідання відкладено на 25 травня 2023 року на 10 год. 00 хв./а.с.45-46/ 08 травня 2023 року від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить суд такі задоволити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце проведення судового засідання, що стверджується матеріалами справи. Однак, до суду з Укрпошта повернувся конверт через закінчення терміну зберігання. Клопотань про відкладення чи про проведення судового засідання у його відсутності до суду не надходило, а також не подано відзив на позовну заяву. Згідно ч.3\~ст.13 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.1\~ст.223 ЦПК України\~суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності представника відповідача, на підставі наявних у справі доказів, які вважає достатніми. \~ \~ \~ \~ Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Суд встановив, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 28 квітня 2012 року у цивільній справі №1522/6783/12 позов [PERSON] до КС «Перше кредитне товариство» задоволено. Стягнуто суму внеску та відсотки за депозитними договорами, укладеними між сторонами на загальну суму 9507,57 грн. Рішення суду набрало законної сили 10.05.2012 року. 21.06.2012 року видано виконавчий лист №1522/6783/12, на підставі якого у відділі ДВС Приморського районного управління юстиції у м.Одесі відкрито виконавче провадження №33601551. В даному виконавчому провадженні державним виконавцем було винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 15.01.2018 року у цивільній справі №1522/6783/12 постанову державного виконавця про повернення виконавчого документа визнано неправомірною та скасовано. У Другому Приморському відділі ДВС м.Одеси ГТУЮ в Одеській області відкрито виконавче провадження №55267625, яке станом на день розгляду даної справи триває. Провівши аналіз наявних у справі доказів у їх сукупності, а також врахувавши практику Верховного Суду, суд вважає помилковим твердження позивача про наявність підстав стягнення пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань з відповідача, враховуючи наступне. Відповідно до\~статті 599 ЦК України, \~зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини першої\~статті 1058 ЦК України, за\~договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно із частинами першою, четвертою\~статті 631 ЦК України,\~строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки, відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей\~525,\~526 ЦК України,\~одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Положеннями\~статті 611 ЦК України\~передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Виходячи із системного аналізу статей\~525,\~526,\~599,\~611 ЦК України, змісту кредитного договору, можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та\~ЦК України. Відповідно до частини першої статті\~549\~та частини другої статті\~551 ЦК України,\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Посилання позивача [PERSON] на положення\~Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», як на підставу для стягнення пені, є помилковими. Згідно з преамбулою\~Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», предметом регулювання даного закону є\~договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Відповідно до\~рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013\~у справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули\~Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», визначення в Законі певного переліку суб`єктів правовідносин, на які поширюється його дія, зумовило виняток із загального правила про поширення дії Закону на всіх учасників відповідних правовідносин. Таким чином, перелік суб`єктів правовідносин, встановлений Законом, є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. В аспекті конституційного звернення положення другого речення\~преамбули цього Закону, з наступними змінами, у взаємозв`язку з положеннями статей 1, 3 Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці). [PERSON] є фізичною особою - суб`єктом підприємницької діяльності, але договір про залучення внеску укладений ним не в статусі фізичної особи підприємця, тобто він не є суб`єктом зазначених правовідносин в якості підприємця, тому до правовідносин, що виникли між сторонами у спорі, не підлягає застосуванню\~Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань». Аналогічну правову позицію висловив й Верховний Суд у своїй постанові від 16.04.2021 року у цивільній справі №461/709/19. Відповідно до частини першої\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. За загальним правилом статей\~15,\~16 ЦК України,\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою\~статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. \~ \~ \~ \~Статтею 23\~ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами\~статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Разом з тим згідно зі\~статтею 1173 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України). \~ \~ \~ \~Згідно з п. 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.02.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. \~ \~ \~ \~Судом враховується, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відсутність одного з зазначених елементів виключає можливість покладення відповідальності на суб`єкта. Згідно з положеннями ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, понесених моральних страждань, не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням завдавання шкоди. Позивач є інвалідом II групи з дитинства, що підтверджується довідкою №094975 від 29 травня 2001 року. А тому зв`язок між невиплатою коштів та необхідністю лікування з одного боку, а також заподіяння моральної шкоди з іншого боку не пов`язані між собою. Крім цього, позивачем не доведено суду наявність сильного хвилювання, страху, психічних труднощів і страждань. Суд не погоджується з доводами позивача про приниження його честі та гідності через невиконання умов договору. Також суду не доведено, що через невиконання договору позивач тривалий час страждає на головний біль та безсоння, розгубленість. Вищезазначені доводи позивача є безпідставними і бездоказовими. І тому не дають суду правових підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. За змістом статей\~12,\~81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог\~\~ [PERSON] до Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» про стягнення моральної шкоди слід відмовити. Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення на його користь компенсації за відрив від звичайних занять, суд зазначає, що вона не підлягає задоволенню в силу відсутності в матеріалах справи будь-яких фактичних обґрунтувань, нормативних посилань та доказів на її підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до\~ст.141\~ЦПК\~України,\~судовий\~збір\~покладається на\~сторони\~пропорційно\~розміру задоволених\~позовних\~вимог. У разі відмови в позові - на позивача. При зверненні до суду з позовом позивач був звільнений від сплати судового збору відповідно до\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed