Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

До Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] з вимогами про захист прав споживачів,визнання кредитного договору №0310/0608/71-135 від 26.06.2008 року недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що кредитний договір №0310/0608/71-135 від 26.06.2008 року з ПАТ "Сведобанк" був підписаний сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованою Банком для будь яких клієнтів - фізичних осіб.Згідно умов кредитного договору позивач повинна була отримати кошти у розмірі 30 500 доларів США зі сплатою 11,90 % річних за користування кредитними коштами. Однак позичальник за кредитним договором №0310/0608/71-135 від 26.06.2008 року в сумі 30 500 доларів США не отримував. 29.08.2015 року позивач змушена була звернутися з листом - замовленням до незалежного аудитора, яким проведено аудиторський висновок та розраховано реальну відсоткову ставку. Відповідно до висновку, то реальна відсоткаов ставка складає 14,731%, а у п. 1.3 договору зазнаенна процентна ставка 11,90%. Таким чином, недійсність основного зобов`язання спричиняє не дійсність правочину щодо його забезпечення, тому є підставою визнання не дійсним і договір іпотеки, посвідчений нотаріусом. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 19.09.2017 року указана позовна заява передана для розгляду судді Остапчук Т.В. 22 лютого 2021 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача та залучено до участі у справі правонаступника ПАТ «Дельта Банк - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія». Ухвалою суду від 05.12.2017 року у справі було призначено судово - почеркознавчу експертизу. Представник позивача належним чином був повідомлений, причини неявки суду не відомі. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» подав до суду клопотання про розгляд справи у відсутність. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ. Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 247 ЦПК України слухати справу за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами. 26.06.2008 року з ПАТ "Сведобанк" був підписаний сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованою Банком для будь яких клієнтів - фізичних осіб.Згідно умов кредитного договору позивач повинна була отримати кошти у розмірі 30 500 доларів США зі сплатою 11,90 % річних за користування кредитними коштами. Однак позичальник за кредитним договором №0310/0608/71-135 від 26.06.2008 року в сумі 30 500 доларів США не отримував. 29.08.2015 року позивач змушена була звернутися з листом - замовленням до незалежного аудитора, яким проведено аудиторський висновок та розраховано реальну відсоткову ставку. Відповідно до висновку, то реальна відсоткаов ставка складає 14,731%, а у п. 1.3 договору зазнаенна процентна ставка 11,90%. Відповідно до висновку експерта від 23.10.2018 року №11651/18-72/11652/18-71, то підтверджується факт видачі кредиту позивачу, що слугувало підтвердженням виконання зобов`язання Банком умов Кредитного договору, відповідно до якого Позичальнику було надано на умовах передбачений у цьому договорі грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 30 500 доларів США на строк з 26.06.2088 року по 25.06.2024 року. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами, встановленими частиною 1 статті 13 ЦПК, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено ст. ст. 205, 207 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їх власноручних підписів. За ступенем недійсності правочини поділяються на нікчемні та оспорювані. Нікчемні - абсолютно недійсні правочини за законом. Оспорювані - такі, що можуть бути недійсними лише за певних умов. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Стаття 627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1ст. 638 ЦК України та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Частиною 1 статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як встановлено ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Оскільки в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про не знання позивача процентної ставки по кредитному договору №0310/0608/71-135 від 26.06.2008 р тому, суд не вбачає підстав для визнання спірного договору недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України. З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими доводи позивача проте, що вона не знала процентну ставку при укладанні письмового договору, оскільки позивачем надано копію кредитного договору на отримання кредиту та, підписавши договір, останній засвідчив той факт, що вона обізнанана з Правилами, які включають в себе і умови кредитування. Згідно із ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. ч. 1, 3ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на наведене, приймаючи до уваги вимоги позивача про визнання договору який укладений між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого був ПАТ «Дельта Банк», а потім ТОВ ФК «Довіра та гарантія» не дійсним, виходячи із принципу диспозитивності, закріпленого ст. 13 ЦПК України, про те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, надходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed