Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

Позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Ямпільської міської ради Вінницької області, про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав. В обґрунтування заявленого зустрічного позову позивач посилається на те, що між ним та відповідачем [PERSON] , 17 жовтня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області було зареєстровано шлюб. В період перебування у шлюбі з відповідачем у них народився син [PERSON] , [INFO] , який народився в м. Вінниця. Шлюбні стосунки з відповідачем фактично припинено, на даний час спільно не проживають більше одного року. Вони не підтримують сімейних стосунків та не спілкуються. Разом з відповідачем спільного господарства не ведуть, не мають взаємних прав та обов`язків. Одруження з відповідачем виявилось невдалим. Сумісне життя і збереження сім`ї стало неможливим, у них виникли непорозуміння та різні погляди на життя, врегулювати та нормалізувати ці стосунки вони не можуть. З відповідачем він має різні погляди на шлюб, сім?ю. Між ними виникли непорозуміння, що тяжким чином впливають на його психологічний стан та спричиняють йому душевні страждання. Між ними перестала існувати нормальна моральна атмосфера в сім`ї, побудувати сімейні відносини на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги вони не змогли. На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено, тому за його переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини є недоцільно. За останній період спільного проживання відповідач залишила його з сином і виїхала з місця їх спільного проживання на великий проміжок часу. Він сам займався вихованням дитини, водив в дитячий садок, школу, відвідував батьківські збори, тощо. Увесь період відсутності відповідача, йому приходилось протягом тривалого часу, забезпечувати усі належні умови проживання та виховання дитини. Відповідач виїхала в невідомому йому напрямку, тому їх стосунки та збереження сім`ї перестали існувати, через те, що вони мали різні погляди на шлюб та сім`ю. Він із сином залишився проживати в квартирі, яка належить його батьку. За вказаний проміжок часу, відповідач утриманням дитини не цікавилась, матеріально не утримувала. Підставою звернення до суду з даним позовом є те, що відповідач повністю самоусунулась від надання допомоги та виховання їх сина. Відповідач жодним чином не піклувалась про дитину, не проявляла заінтересованості в його подальшій долі, не цікавилась успіхами і досягненнями, не цікавилась станом його здоров`я, не піклувалась про фізичний та духовний розвиток дитини. Відповідач не надає дитині материнської ласки та турботи, що негативно впливає на фізичний розвиток, як складову виховання, не займається підготовкою до самостійного життя, не спілкується із сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення. На даний час, відповідач в телефонному режимі звернулась до нього про те, що вона бажає приїхати та забрати сина. В останньої відсутнє постійне місце проживання, вона ніде не працює та у неї відсутні належні умови для проживання. З урахуванням вищевикладеного, він змушений звернутися до суду із зустрічним позовом. Просить суд розірвати шлюб між ним та [PERSON] , який було зареєстровано 17 жовтня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис №3056. Позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник адвокат Снітко В.А. в судове засідання не з`явились. Надали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав зазначених у зустрічному позові. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву вх..№3011 від 12 травня 2023 року про розгляд справи у її відсутність. Не заперечує щодо задоволення зустрічного позову про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав. Представник служби у справах дітей Ямпільської міської ради Кіфа А.В. в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. При прийнятті рішення покладається на думку суду з урахуванням висноків про недоцільність позбавлення МаркітанВ.. батьківських прав та про недоцільність визначення місця проживання дитини [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] . Заяви, клопотання: заява представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Ямпільської міської ради Вінницької області А. Кіфи щодо проведення судового засідання в їх відсутність, клопотання позивача за зустрічним позовом про виклик та допит свідків, заява відповідача про розгляд справи у її відсутність, визнання позову, заява позивача та заява представника позивача про розгляд справи у їх відсутність. Інші процесуальні дії у справі: залишення заяви без руху; відкриття провадження у справі та призначення підготовчого засідання; прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом, закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті, задоволення клопотання позивача про виклик свідків, про що постановлено ухвали окремими процесуальними документами. Судом встановлено такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин: Із показань свідка [PERSON] даних нею у судовому засідання судом встановлено, що [PERSON] більше одного року не проживає разом із [PERSON] . За останній рік [PERSON] не займалась вихованням та утриманням дитини. [PERSON] не виконує свої батьківських обов`язків, як мати дитини. Дитиною займається лише батько. Із показань свідка [PERSON] даних нею у судовому засіданні, судом встановлено, що вона знайома із позивачем та відповідачем. Зазначила, що [PERSON] останній рік не цікавилась життям дитини. Не приділяла належної уваги вихованню та утриманню сина. Вважає, що [PERSON] неналежно виконує свої батьківських обов`язків. Із показань свідка [PERSON] даних нею у судовому засідання судом встановлено, що вона працює в школі, де навчається син сторін. [PERSON] навчається в першому класі. [PERSON] до школи жодного разу не з`являлась, на дзвінки класного керівника не відповідала. Дитиною займався лише батько [PERSON] та бабуся. Вважає, що [PERSON] неналежно виконує свої батьківських обов`язків. Із досліджених судом письмових доказів, що є у справі - копії паспорта громадянина України (а.с.24) судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований по [ADDRESS] . Із копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] встановлено, що 17 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис №3056. Відповідач за зустрічним позовом змінила дошлюбне прізвище [PERSON] на прізвище чоловіка [PERSON] (а.с.26). Із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] встановлено, що [INFO] в м.Вінниця народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с.27). З копії договору купівлі-продажу квартири від 08 липня 2016 року встановлено, що [PERSON] є власником квартири по [ADDRESS] (а.с.28-29). З копії довідки виданої лікарем-психіатром №134 від 06 березня 2023 року встановлено, що [PERSON] за медичною допомогою до лікаря-психіатра не звертався (а.с.30). З копії довідки виданої лікарем-наркологом від 06 березня 2023 року встановлено, що [PERSON] за медичною допомогою до лікаря-нарколога не звертався (а.с.30). З копії довідки-характеристики від 06 березня 2023 року №02-12/203 встановлено, що [PERSON] до адміністративної відповідальності за останні 12 місяців при адміністративній комісії Ямпільської міської ради не притягувався (а.с.31). З акта обстеження від 10 березня 2023 року встановлено, що при обстеженні квартири по [ADDRESS] було встановлено, що упродовж останніх 8 місяців [PERSON] проживає за вказаною адресою разом із сином [PERSON] , [INFO] . В квартирі у [PERSON] є власна кімната, де є ліжечко, шафа та іграшки для розвитку дитини. У квартирі панує позитивна атмосфера для проживання та виховання дитини Стосунки між дитиною та батьком доброзичливі(а.с.32). Із висновку органу опіки та піклування Ямпільської міської ради, судом встановлено, що Ямпільська міська рада, як орган опіки та піклування вважає за недоцільне визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] по [ADDRESS] (а.с.72-73). Із висновку органу опіки та піклування Ямпільської міської ради, рішення виконавчого комітету Ямпільської міської ради №142 від 12 травня 2023 року судом встановлено, що Ямпільська міська рада, як орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Суд, вивчивши доводи учасників справи, показання свідків, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини у справі, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав: Згідно із ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України). Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти його розірвання. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Таким чином встановлено, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам та інтересам їхньої неповнолітньої дитини, тому суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем, або відновити своє дошлюбне прізвище. Як вбачається із свідоцтва про шлюб відповідач при реєстрації шлюбу своє прізвище « [PERSON] » змінила на прізвище чоловіка [PERSON] та не ставить питання про зміну їй прізвища на дошлюбне, а тому суд не має підстав для зміни відповідачу прізвища. Що стосується вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав, то суд зазначає наступне: Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі зобов`язання піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Частиною 1 статті 165 Сімейного кодексу України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно зі статтею 166 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін., що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2019 року у справі №739/1957/17-ц. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Відповідно до статей 150, 155 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Частинами 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині 6 цієї статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже висновок та рішення органу опіки та піклування, є дорадчими та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини, оскільки такий не порушує прав та обов`язків жодного з батьків. При цьому правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку та рішення органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про позбавлення батьківських прав. Постановою КЦС ВС від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 зроблено висновок, що поведінка особи, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дитини, свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні ст.164 СК України і може бути підставою для позбавлення цієї особи батьківських прав щодо дитини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі №404/6391/16-ц (провадження №61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження №61-1344св20). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За положеннями частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина може бути розлучена з батьками у разі, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» заява №39948/06 ЄСПЛ зауважував, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява №31111/04). Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в її право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Відповідач [PERSON] не спілкується із дитиною взагалі, не цікавиться її життям, тобто свідомо обрала такі життєві умови, за якими її участь у вихованні сина є недостатньою, що у свою чергу свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України. Окрім того, відповідач надала суду письмову заяву, в якій зустрічні позовні вимоги визнає в повному обсязі. ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії» заява №70879/11 встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Існуючі сімейні зв`язки між дітьми та батьками, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією. Позбавлення батьківських прав відповідача в судовому порядку скасує лише правовий зв`язок між нею та її сином, підтвердить відсутність фактичного духовного зв`язку між матір`ю та дитиною. За змістом статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Із врахуванням якнайкращих інтересів дитини, суд знаходить підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. Зважаючи на те, що мати не цікавиться життям дитини, не приймає участі в її вихованні та утриманні, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, а також враховуючи що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та в її діях вбачається винна поведінка відносно дитини, тому суд приходить до висновку, що вона свідомо відмовилася приймати участь в житті своєї дитини. Враховуючи вище зазначене, суд не вбачає підстав для попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, а лише вважає за доцільне, роз`яснити останній положення ст.169 СК України, що мати, батько, які були позбавлені батьківських прав мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. А тому, враховуючи, що відповідач не надає допомоги для належного утримання своєї неповнолітньої дитини, не бере участі в її вихованні та розвитку, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, взагалі не спілкується із дитиною, у зв`язку з чим порушуються її інтереси. Даний факт не спростований відповідачем, а навпаки остання визнає позовні вимоги, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , є цілком законними і обґрунтованими, відтак підлягають задоволенню. Оскільки позовні вимоги позивача задоволено у повному обсязі, судові витрати, понесені позивачем і документально підтверджені - квитанцією №38 від 31.03.2023, за правилами ст.141 ЦПК України підлягають відшкодуванню із відповідача у сумі 2147 гривень 20 копійок, а тому суд має підстави для стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат по оплаті судового збору у сумі 2147 гривень 20 копійок, який був сплачений на момент подання зустрічного позову. На підставі ст.ст.4, 12, 13, 81,137, 141, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 274, 276, 280-284, 351, 352, 354, 355, 430 ЦПК України, ст.ст.4, 7, 19, 24, 56, 110-114, 141, 150, 155, 164, 165, 166, 169 Сімейного кодексу України, постановою Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», Конституцією України, Законом України «Про охорону дитинства», ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд

Outcome: approved