Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

19.12.2022 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна, в якій позивач просить суд у порядку поділу спільного майна подружжя - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 (одну/другу) частку: - \~садового будинку загальною площею 38,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 2274819212237); -\~земельної ділянки площею 0,0427 га, кадастровий номер 1223756800:01:001:0831 за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати. \~ \~ \~ \~ Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що з 28.04.2006 по 18.02.2022 [PERSON] , перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого вони мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] . Під час перебування у шлюбі, 19.02.2021 за договорами купівлі-продажу садового будинку № 2-304 від 19.02.2021 та земельної ділянки № 2-305 від 19.02.2021, посвідчених державним нотаріусом Другої Кам`янської нотаріальної контори Дніпропетровської області Астаховою О.С., подружжя [PERSON] в інтересах сім`ї за спільні сімейні кошти придбали у власність садовий будинок загальною площею 38,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 2274819212237), що розташований на земельній ділянці площею 0,0427 га, кадастровий номер 1223756800:01:001:0831, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Після розірвання шлюбу, протягом останнього року відносини сторін значно погіршилися, тому з метою уникнення конфліктних ситуацій, сварок і криків на очах дітей, позивач була вимушена залишити квартиру чоловіка [PERSON] за місцем моєї реєстрації та тимчасово мешкаю за іншою адресою. При цьому на її [PERSON] пропозицію колишній чоловік [PERSON] добровільно відмовляється вирішити питання про поділ їх спільної сумісної власності придбаної в шлюбі мирним шляхом, через що мається необхідність поділу майна подружжя в судовому порядку. Ухвалою судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 17.01.2023 відкрито провадження у справі, визначено справу розглядати за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. В судовому засідання представник позивача, адвокат Юрочкін Ю.В. підтримав позовні вимоги посилаючись на обставини викладені в позові та вказуючи на відсутність у позивача можливості в позасудовому порядку зареєструвати за собою право власності на частину спірної нерухомості через заперечення відповідача проти цього та відмові надати оригінали нотаріальних договорів для проведення відповідних реєстраційних дій . Відповідач [PERSON] і його представник адвокат Стрельник Н.М. в судовому засіданні заперечуючи проти позову вважають, що в даній справі відсутній предмет спору, так як відповідач не заперечує право позивача на частину нерухомого майна. Крім того, право позивача на дане майно визначено за укладеними правочинами. Позивач не звертається з вимогою про реальне виділення її частки в спільному майні, чи про зміну її розміру. Відповідач наполягає на тому, що до нього з питанням поділу спільного майна, позивач не зверталась. Судом встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. З 28.04.2006 по 18.02.2022 [PERSON] , перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18.01.2022 року у цивільній справі №209/3715/21. Відповідно до наданих державним нотаріусом копії договорів купівлі-продажу, 19.02.2021 за договорами купівлі-продажу садового будинку № 2-304 від 19.02.2021 та земельної ділянки № 2-305 від 19.02.2021, посвідчених державним нотаріусом Другої Кам`янської нотаріальної контори Дніпропетровської області Астаховою О.С., [PERSON] придбав у власність садовий будинок загальною площею 38,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 2274819212237), що розташований на земельній ділянці площею 0,0427 га, кадастровий номер 1223756800:01:001:0831, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) і вказану земельну ділянку. Згідно пунктів 1.8 договору № 2-304 і п. 1.7 договору № 2-305 на укладення таких договорів отримано згоду [PERSON] дружини покупця, на купівлю даного майна у спільну сумісну власність. Сторони по справі не заперечували те, що садовий будинок і земельна ділянка мають статус спільної сумісної власності подружжя та їх частки у цьому майні є рівними. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні норми містить частина друга статті 372 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування презумпції спільності майна, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до роз`яснень наданих в п.п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Твердження відповідача про відсутність предмету спору не ґрунтується на фактичних обставинах справи, встановлених судом. За висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду про застосування норм права, сформованими в постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21), поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Так, за укладеними договорами та відповідними витягами з реєстру прав власності (інформаційні довідок 315671645 та 315671546) власником садового будинку, загальною площею 38,7 кв.м. (реєстраційний номер майна 2274819212237) і земельної ділянки площею 0,0427 га, кадастровий номер 1223756800:01:001:0831 (реєстраційний номер майна 2280026512237), що розташовані за адресою: [ADDRESS] , значиться [PERSON] , який набув право власності на вказане майно на підставі Договору купівлі-продажу садового будинку, серія та номер № 2-304 від 19.02.2021 та Договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер № 2-305 від 19.02.2021. При цьому, покупцем, тобто набувачем права власності за наведеними договорами купівлі-продажу і титульним власником є саме відповідач, а твердження представника відповідача про наявність у позивача права на вказану нерухомість з посиланням на пункти 1.8 договору № 2-304 і п. 1.7 договору № 2-305 безпідставне та не ґрунтується на законі, так як вказані положення договорів містить посилання лише на згоду позивача на укладення таких договорів, не є підставою для визнання права власності за нею на частину такого майна і державної реєстрації такого права в реєстрі прав власності. Відомостей про добровільний поділ сторонами спільного майна, чи укладення договору про такий поділ суду не надано. Жоден із сторін не вчинив дій направлених на сплату іншому із співвласників грошової компенсації за його частку в спірному майні, сторонами не доведено можливість реального поділу спірного майна та не наведені способи такого поділу між ними відповідно до їх часток, в такому разі слід визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності. Згідно з вимогами статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Тому, якщо титульним власником спільного майна є лише один співвласник, у даному випадку спірні садовий будинок і земельна ділянка придбано та зареєстровано лише на ім`я відповідача, а право власності позивача не підтверджене документально, то на підставі норми ст. 392 ЦК України позивач може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку у майні. Отже, позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частку, садового будинку і земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , обґрунтовані та підлягають задоволення. Вказане направлене на реальний захист порушених та невизнаних прав позивача і є ефективним способом такого захисту. Вирішуючи вимогу про розподіл понесених позивачем судових витрат суд виходить з наступного. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.1 ст. 133 ЦПК України). Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України від 5 липня 2012 року N 5076-VI «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (далі - Закон N 5076-VI). Згідно зі статтею 30 Закону N 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Відповідно до статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. Представником відповідача подано до суду, договір про надання правової допомоги № 22/11/22 від 22.11.2022 укладений між адвокатом Юрочкіним Юрієм Валерійовичем і Шеремет Тетяною Софронівною, за яким Адвокат зобов`язався надавати Клієнту професійні правничі послуги щодо юридичної допомоги в судах загальної юрисдикції (п.1.1 Договору). За додатком до договору про надання правової допомоги № 22/11/22 від 22.11.2022, загальна вартість правової допомоги складає 7800 грн. Адвокатом та позивачем укладено Акт приймання наданих послуг (виконаних робіт) за договором про надання правової допомоги від 14.12.2022, де розмір послуг визначено в сумі 7800 грн. Відповідно до рахунку фактури на оплату послуг договір про надання правової допомоги № 22/11/22 від 22.11.2022 і розрахункової квитанції, 14.12.2022 [PERSON] сплатила на користь адвоката Юрочкіна Ю.В. 7800 грн. Крім того, представником позивача, під час судового засідання надана до суду квитанція про сплату [PERSON] на його корись 1200 грн. за участь в даному засіданні. Враховуючи надані представником позивача докази понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу, у їх співвідношенні до тривалості розгляду справи, складності правовідносин та обсягу вчинених представником позивача дій для забезпечення юридичного представництва інтересів, суд вважає, що заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованою та базується на принципі розумності. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрати на отримання правової допомоги в розмірі 9000 грн. Крім того, з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1488,60 грн. Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 21.12.2022 вжито заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно, що належить на праві власності [PERSON] , а саме: - садовий будинок загальною площею 38,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 2274819212237); - \~ \~ \~ \~земельну ділянку площею 0,0427 га, кадастровий номер 1223756800:01:001:0831 за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. На підставі викладеного та

Outcome: approved