Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-01 00:00:00

[PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] 08.10.2021 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог в редакції від 07.02.2022 року, просила суд: - визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 16.03.2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л., зареєстрований в реєстрі за № 1059; -\~скасувати реєстрацію\~права власності\~квартири [ADDRESS] за\~ [PERSON] ,\~реєстраційний номер\~об`єкту нерухомого\~майна:\~2312853112101,\~номер об`єкта\~в РПВН:\~27309360,\~проведену на\~підставі договору\~дарування квартири\~від 16.03.2021\~року; - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 13.11.2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Журавльовою Г.С.; - скасувати реєстрацію права власності квартири [ADDRESS] за [PERSON] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2312853112101, номер об`єкта в РПВН: 27309360, проведену на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.11.2021 року; - визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. Позов мотивований тим, що 02.08.2002 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, від якого вони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. [INFO] [PERSON] помер. У власності [PERSON] перебувала квартира [ADDRESS] . У вказаній квартирі були зареєстровані: [PERSON] власник, [PERSON] дружина, [PERSON] донька та [PERSON] батько. 30.03.2021 року позивач звернулась із заявою щодо захисту прав та інтересів неповнолітньої [PERSON] до управління-служби у справах дітей Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради з приводу того, що її колишній [PERSON] не повертав доньці паспорт. Листом від 08.04.2021 року управління-служби у справах дітей Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради повідомило, що з [PERSON] проведена бесіда та він повідомив, що паспорт дійсно перебуває у нього та повертати його він не збирається. В зв`язку з чим Управлінням-службою направлено повідомлення до Новокодацького ВП з метою проведення відповідних заходів. Також [PERSON] було подано відповідну заяву до ВП № 3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області. 14.04.2021 року ВП № 3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області повідомило про те, що інспекторами СЮП ВП № 3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області проводилась перевірка. В ході перевірки було здійснено дзвінок на мобільний номер [PERSON] , який повідомив, що не має можливості з`явитись до ВП № 3 у зв`язку з важкою онкологічною хворобою та поганим самопочуттям. Також він пояснив, що у зв`язку з необхідністю великих коштів на лікування має кредитні позики, тому приймає рішення про дарування квартири [ADDRESS] рідній сестрі [PERSON] , але в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] , у зв`язку з чим йому потрібен оригінал її паспорту. В подальшому відповідач набула право власності на спірну квартиру на підставі договору дарування від 16.03.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. за реєстровим № 1059. [PERSON] зробив це через наявність кредитних зобов`язань, невиліковної хвороби, яка призвела до його смерті [INFO] , а також під впливом шахрайських дій його сестри [PERSON] , яка говорила, що квартиру можуть забрати в його доньки за кредитними зобов`язаннями, тому квартиру слід подарувати [PERSON] для того, щоб вона потім подарувала квартиру [PERSON] . В спірній квартирі була зареєстрована [PERSON] та вона була єдиним житлом позивачів. [PERSON] зареєстрував місце проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , ця квартира є власністю [PERSON] . Позивач вважає, що [PERSON] припустився помилки під час укладення оспорюваного договору дарування від 16.03.2021 року, оскільки він був тяжко хворий, потребував стороннього догляду, правочин був вчинений під впливом тяжкої обставини. [PERSON] , маючи намір залишити у спадок спірну квартиру своїй доньці [PERSON] шляхом переходу права власності на квартиру від відповідача до [PERSON] , виписав доньку з квартири та прописав її у відповідача, здійснення вказаних дій відбувалось, коли [PERSON] був тяжко хворий, а відповідач у свою чергу не здійснила відчуження вказаної квартири на користь [PERSON] . Спірна квартира є єдиним житлом [PERSON] . Якщо б договір купівлі-продажу не був укладений, то [PERSON] отримала б спірну квартиру в спадок. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.11.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.07.2022 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. 07.12.2022 року до суду надійшла уточнена позовна заява. У судовому засіданні 25.04.2023 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, уточнену позовну заяву залишено без розгляду. Позивач та\~її представник у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Відповідач та її представник письмово просили розглядати справу без їх участі, позовні вимоги не визнають в повному обсязі. У відзиві на позов просили відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач не є стороною оспорюваного правочину. Жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивач не надала. Позивач не визначила, яке саме право неповнолітньої доньки було порушено чи дійсно існувало це право на час укладення оспорюваного договору. Представник третьої\~особи \~Органу опіки\~та піклування\~Адміністрації Новокодацького\~району Дніпровської\~міської ради в судове засідання не з`явилась, письмово просила розглядати справу без її участі, позов підтримала, просила ухвалити рішення в інтересах дитини. Третя особа\~ приватний\~нотаріус Дніпровського\~міського нотаріального\~округу Вдовіна\~Л.Л. в судове\~засідання не\~з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Третя особа\~ приватний нотаріус\~Дніпровського міського\~нотаріального округу\~Журавльова Г.С. у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. письмово просила розглядати справу без її участі відповідно до діючого законодавства. Третя особа [PERSON] та його представник письмово просили розглядати справу без їх участі, позовні вимоги не визнають в повному обсязі. У своїх поясненнях зазначив, що він повинен бути відповідачем, а не третьою особою по справі. Позовна вимога про визнання права власності в порядку спадкування задоволенню не підлягає, оскільки до матеріалів справи не додано постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, не надано доказів чи відкривалась спадкова справа. В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07.07.1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24.01.2018 року у справі № 907/425/16. Матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу без участі належним чином повідомлених учасників справи. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані та здобуті докази, доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Судом встановлено, що 02.08.2002 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб (а.с. 16, том 1), від якого вони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] (а.с. 17, том 1). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 18-20, том 1). 16.03.2021 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана) укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. за реєстровим № 1059 (а.с. 108-109, 115, том 1). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 21). В подальшому спірна квартира була продана [PERSON] [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: 803 від 13.11.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Журавльовою Г.С. (а.с. 213, том 1). Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. В постанові Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі № 355/385/17 вказано, що тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України). Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. При укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.10.2022 року у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22) зазначено, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій, і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Виходячи із презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України, ч. 3 ст. 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Звертаючись до суду із позовом, позивач у порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання договору дарування [PERSON] під впливом помилки та/або обману щодо правової природи правочину. Суд не\~бере до\~уваги письмові\~пояснення свідків,\~надані позивачем,\~оскільки вони\~не були\~допитані в\~судовому засіданні\~в порядку\~ст.\~230\~ЦПК України. Крім того, показання свідків не можуть бути підставою для визнання недійсним договору дарування у цій справі. Свідки не були присутні під час укладення договору дарування, а їхні показання не спростовують такого правочину, який підписаний його сторонами та посвідчений нотаріусом. [PERSON] та [PERSON] , укладаючи договір дарування, засвідчили про свою обізнаність із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, усвідомлювали значення своїх дій та згідно із вільним волевиявленням, котре відповідає справжній волі учасників правочину, маючи на меті реальне настання правових наслідків уклали цей договір. При цьому, суд враховує, що [PERSON] за життя не звертався до правоохоронних органів щодо втрати права власності на спірну квартиру або до суду із позовом про визнання договору дарування недійсним, у тому числі у зв`язку з помилкою та/або обманом. Доводи позивача з приводу того, що спірна квартира була єдиним житлом [PERSON] , не доводять факту укладення оспорюваного договору дарування під впливом помилки та/або обману, оскільки [PERSON] як власник майна був вправі самостійно, на власний розсуд, розпоряджатися належною йому квартирою, а [PERSON] на момент укладення оспорюваного договору була знята з реєстрації в спірній квартирі та була зареєстрована за іншою адресою, тобто її права не були порушені. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що оскаржуваний нею договір дарування вчинявся під впливом помилки та/або обману з боку відповідача, а також, що [PERSON] неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Крім того, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Аналогічний правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18). Суд зауважує,\~що позовні\~вимоги про\~визнання недійсним договору\~купівлі-продажу\~квартири [ADDRESS] ,\~укладеного між\~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~посвідченого 13.11.2021\~року приватним\~нотаріусом Дніпровського\~міського нотаріального\~округу Журавльовою\~Г.С.\~та скасування\~реєстрації права\~власності вказаної\~квартири,\~проведеної на\~підставі договору\~купівлі-продажу\~квартири від\~13.11.2021\~року, пред`явлені позивачем до неналежного відповідача, оскільки належним відповідачем за вказаними вимогами є [PERSON] . Оскільки вимоги про скасування реєстрації права власності квартири [ADDRESS] за [PERSON] , проведеної на підставі договору дарування квартири від 16.03.2021 року; визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 13.11.2021 року; скасування реєстрації права власності квартири за [PERSON] , проведеної на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.11.2021 року та визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом є похідними від вимоги про визнання недійсним договору дарування від 16.03.2021 року, то підстави для їх задоволення також відсутні. Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому судові витрати покладаються на позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed