Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

у березні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] 3% річних в розмірі 1 278,51 грн, 4 068,03 грн інфляційних витрат, а також судові витрати в справі. В обґрунтування вказаних вимог зазначає, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30.05.2019 року в справі № 752/13309/17 стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Платинум Банк» 10 453,78 грн безпідставно набутих коштів. 09.04.2020 року ПАТ «Платинум Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» відступило позивачу право вимоги, в тому числі й до [PERSON] , та відповідно замінено сторону у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа № 752/13309/17. Посилаючись на те, що відповідач вказане судове рішення довгий час не виконував, просить стягнути 3% річних та інфляційні втрати за весь час безпідставного користування набутими коштами, починаючи з моменту їх отримання в касі ПАТ «Платинум Банк» по день фактичного повернення, а саме: за період з 17.02.2017 року по 16.03.2021 року. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 27.03.2023 року відкрито провадження в указаній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та призначено судовий розгляд на 24.05.2023 року (а.с. 25-26). 26.04.2023 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] заявляє про застосування позовної давності, та з огляду на положення ч. 1 ст. 257, ч. 1 ст. 261 ЦК України, вказує, що нарахування та стягнення за вказаним позовом 3 % річних і інфляційних збитків можливе лише за період з 19.03.2020 року по 16.03.2021 року. 08.05.2023 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій [PERSON] зазначає про продовження строку позовної давності, з огляду на запроваджений карантин. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30.05.2019 року в справі № 752/13309/17 стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Платинум Банк» безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 10 453,78 грн, судовий збір в сумі 1 600,00 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.11.2020 року замінено сторону виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 752/13309/17, виданого Голосіївським районним судом м. Києва на виконання рішення від 30.05.2019 у справі за позовом ПАТ «Платинум Банк» до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог ПАТ «Укргазбанк», про стягнення безпідставно набутого майна, з ПАТ «Платинум Банк» на його правонаступника [PERSON] . Цим же судовим рішення встановлено, що 09.04.2020 року ПАТ «Платинум Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» і [PERSON] уклали договір № 394Д про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги. Відповідно до договору № 394Д про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 09.04.2020 року новим кредитором є [PERSON] . Відповідно до вказаного договору до [PERSON] переходять всі права, які належали ПАТ «Платинум Банк». Купівля була здійснена шляхом проведення електронних торгів, що підтверджується протоколом № UA-EA-2020-03-23-000037-b. Як вбачається з п. 8 додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги було здійснено відступлення права вимоги зобов`язань [PERSON] (боржник) за договором/рахунком № 26253730317801 від 22.12.2015 року. Також це підтверджується Актом приймання-передачі документів від 09.04.2020 року. Постановою державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 16.03.202021 року закінчено виконавче провадження № 64537922 у зв`язку з виконанням виконавчого листа № 752/13309/17. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами , належними до сплати кредиторові. При цьому, виходячи з аналізу вимог ст. ст. 524, 533-535 та 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, тобто це зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому боржник зобов`язаний вчинити на користь кредитора певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною 5 вищезазначеної статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Таким чином, на підставі вказаного вище судового рішення, що набрало законної сили та підтверджує обов`язок [PERSON] сплатити грошові суми на користь [PERSON] , у відповідача виникло грошове зобов`язання, а тому, в даному випадку, повинні застосовуватися, в тому числі й положення ст. 625 ЦК України, оскільки остання в примусовому порядку обов`язок зі сплати грошової суми, покладений на неї в судовому порядку довгий час не виконувала. Враховуючи, що ч. 5 ст. 11 ЦК України прямо передбачає можливість виникнення грошового зобов`язання на підставі судового рішення, а відтак і застосування до боржника, що прострочив виконання такого зобов`язання, негативних наслідків, встановлених ч. 2 ст. 625 ЦК України, тому у зв`язку з невиконанням рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30.05.2019 року в справі № 752/13309/17 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Платинум Банк», правонаступником якого є позивач, грошових коштів на суму 10 453,78 грн, позивач має право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі цього рішення суду. Поряд із цим, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) викладено правовий висновок, згідно з яким законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Оскільки, зобов`язання боржником з повернення коштів належним чином було виконане лише 16.03.2021 року, прострочення боржника є триваючим правопорушенням. Відповідач у відзиві заявила про застосування строків позовної давності за заявленими позовними вимогами. Щодо застосування строків позовної давності суд керується таким. За ст. 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ст. 253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За ч. 1 ст. 261 ЦК перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Натомість, суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 року до 22.05.2020 року на всій території України карантин, який постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 р. № 383 продовжено на всій території України до 30 червня 2023 року. Законом України від 30.03.2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Врахувавши наведені норми, суд вважає, що за заявленими позовними вимогами позивача до [PERSON] , а саме за період з 02.07.2019 року (день набрання законної сили судовим рішенням у справі № 752/13309/17 на підставі якого у відповідача виникло грошове зобов`язання перед ПАТ «Платинум Банк», правонаступником якого є позивач, а не як вважав позивач - з 17.02.2017 року) по 16.03.2021 року, не минули строки позовної давності, оскільки Законом України від 30.03.2020 року було внесено зміни до деяких законодавчих актів України, зокрема до ЦК, щодо продовження строків за ст. 257 ЦК на час дії карантинних обмежень, які досі діють на території України. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 01 грудня 2021 року в справі № 373/651/20. Отже, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат слід задовольнити частково, а тому, з урахуванням наданого позивачем розрахунку, з відповідача на користь [PERSON] підлягають стягненню за період прострочення 624 дні: 3 % річних в розмірі 535,29 грн (розрахунок здійснюється за формулою: сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення) та інфляційні втрати в розмірі 1 011,58 грн=10 453,78 x 1.09676718 (сукупний індекс інфляції за вказаний період) - 10 453,78. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Із урахуванням часткового задоволення позову (на 28,9 %), із відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору у сумі 310,27 грн (1073,60 грн х 28,9% / 100%). На підставі викладеного,

Outcome: partial