Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-16 00:00:00

У січні 2023 року позивач [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу укладеним та визнання права власності. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона мала намір придбати нерухоме майно, що належало відповідачу, а саме: 1/3 земельної ділянки, реєстраційний номер: 1930956532225, кадастровий номер: 3222486201:01:023:5540 та 3/10 будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Станом на час ведення переговорів між сторонами щодо придбання нерухомого майна земельна ділянка, що входить в предмет договору не була приватизована. Це й послугувало основною причиною того, що позивач і відповідач домовилися укласти саме попередній договір, а не основний. 06\~листопада 2019\~року позивач\~та відповідач\~уклали попередній\~договір купівлі-продажу нерухомого майна. За умовами Договору сторони зобов`язались в строк і на умовах цього договору укласти в майбутньому договір купівлі-продажу (основний договір) на належне продавцю нерухоме майно. Умовами договору визначено ціну нерухомого майна, яка склала 723\~000,00 грн. Позивач зазначає, що, на виконання домовленостей у день укладення попереднього договору Позивач сплатила відповідачу 100% вартості нерухомого майна, що підтверджується розпискою Відповідача про отримання коштів. Однак після отримання інформації про приватизацію та настання строку для підписання основного договору, Позивач почав ухилятись від свого обов`язку підписати основний договір. При цьому, 06 листопада 2020 року відповідач передав позивачу нерухоме майно за актом приймання-передачі. Також на підтвердження своїх намірів укласти основний договір та передати майно у власність позивача, 25 листопада 2020 року відповідач склав заповіт, у якому зазначив, що 1/3 земельної ділянки та 3/10 будинку, які мали б бути передані за договором купівлі-продажу, перейдуть до позивача навіть у випадку його смерті до підписання основного договору. Позивач зазначала, що на даний час фактичне користування, утримання нерухомого майна в належному стані здійснює позивач, однак за відсутністю належної правової підстави він не має можливості здійснити перереєстрацію прав на таке майно та здійснювати розпорядження ним відповідно до чинного законодавства. Відмовляючись від укладення нотаріально посвідченого основного договору, відповідач не заперечував щодо вказаних обставин. На його думку, передача ним майна відбулася у повному обсязі, факт отримання від позивача коштів за придбання нерухомого майна в розмірі, визначеним договором, не заперечував. Саме тому, на думку Відповідача, купівлі-продаж нерухомого майна вже відбулася, нотаріальне посвідчення в такому випадку не було необхідним та лише створювало додаткове фінансове навантаження на нього. Відтак, позивач вважає, що сторони погодили усі істотні умови договору купівлі-продажу нерухомого майна. Факт передачі майна позивачу та факт повного розрахунку за правочином підтверджується наявними в матеріалами справи доказами. Тому на\~підставі вищевказаного\~з врахуванням\~уточнених позовних\~вимог просила\~судвизнати договір купівлі-продажу від 06.11.2019 між [PERSON] (паспорт серія № [NUMBER] , РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (Паспорт серії [NUMBER] , РНОКПП [NUMBER] ) укладеним; Визнати за [PERSON] (паспорт серія № [NUMBER] , РНОКПП [NUMBER] ) право власності на 1/3 земельної ділянки, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1930956532224, кадастровий номер: 3222486201:01:023:5540 за адресою: [ADDRESS] , та 3/10 будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву, до суду направив заяву у якій просив суд розгляд справи проводити без його участі, щодо задоволення позову не заперечував. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 січня 2023 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Позивач направив клопотання про долучення доказів від 07.03.2023 за вх. № 10263 в якому просив суд долучити до матеріалів справи № 369/310/23, у якості доказів, копію попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06.11.2019; копію акту прийому-передачі майна від 06.11.2020 за попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна від 06.11.2019; копію розписки про отримання грошей за Попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна від 06.11.2019; копію витягу № 318017670 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 березня 2023 року клопотання позивача про долучення доказів від 07.03.2023 за вх. № 10263 задоволено. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 березня 2023 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 04 квітня 2023 року. 04 квітня 2023 року від позивача та відповідача надійшли клопотання про проведення судового засідання, призначеного на 04 квітня 2023 року без їх участі. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. У відповідності до ч. 5\~ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, знаходить що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. [PERSON] набув право власності на 3/10 домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування, Р№ 2555, 20.05.2004, про що міститься інформація в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.12.2022 № 318017670. Також відповідач набув право власності на 1/3 земельної ділянки з кадастровим номером 3222486201:01:023:5540 в порядку приватизації, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.12.2022 № 317915594. 06 листопада 2019 року позивачем та відповідачем укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, належного відповідачеві. За умовами попереднього договору сторони погодили укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна (основний договір) у строк не пізніше 06 листопада 2020 року. Вартість нерухомого майна була визначена п. 5 попереднього договору в розмірі 723\~000,00 грн. Згідно з п. 6 попереднього договору, для гарантії виконання Основного договору й підтвердження даної угоди Покупець передає Продавцеві в момент підписання даного Договору грошову суму в розмірі 100% вартості предмету договору 723 000,00 грн (сімсот двадцять три тисячі гривень нуль копійок). Факт передачі грошових коштів відповідачу підтверджується його власноручною розпискою від 06 листопада 2019 року. 06 листопада 2020 року відповідач передав позивачу нерухоме майно за актом прийому-передачі нерухомого майна. 25 листопада 2020 року відповідач склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу, Апишковою З.І., зареєстрований в реєстрі за № 3005, у якому зазначив, що на випадок його смерті відповідач заповідає позивачу: 3/10 частини житлового будинку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та 1/3 частку земельної ділянки з кадастровим номером 3222486201:01:023:5540. Згідно з ч. 1 ст. 4\~ЦПК України кожна\~особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч. 1 ст.\~5\~ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною,\~Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9\~Конституції України є\~частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Стаття 81 ЦПК України визначає\~що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до абз. 4 п. 13 Постанови Пленума Верховного суду України від 06.11.2009 №\~9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК ( 435-15 ). Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Відповідно до роз`яснень, даних в пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено судам, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Таким чином, законодавець надає право в судовому порядку визнати такий договір укладеним, що відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», дасть можливість зареєструвати право власності на нерухоме майно. Частиною 2 ст. 218 ЦК України передбачено, що правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Частиною 2 ст. 220 ЦК України перебачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріального посвідчити правочин. Аналогічні позиції викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.03.2019 у справі № 665/2266/16-ц (провадження № 61-29416св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.04.2020 у справі № 183/6571/17 (провадження № 61-18858св19), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.11.2019 у справі № 712/6865/14-ц (провадження № 61-31959св18). Ухилення відповідача від укладення основного договору вбачається з його ігнорування вимог позивача щодо укладення та нотаріального посвідчення такого договору з листопада 2020 року. Згідно ст. 328 Цивільного Кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У частині першій статті 626\~ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 627\~ЦК України відповідно до статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі - продажу нерухомого майна, виконання договору відбулося шляхом повної оплати за договором та передачі майна в користування позивача. Саме тому задоволення цього позову захистить майнові права позивача. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 334 ЦК України, право власності на нерухоме майно виникає з моменту посвідчення договору, або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору дійсним, якщо договір відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту такої реєстрації. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України на відповідача покладається судовий збір в сумі 7 802 грн 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved