Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

У вересні 2021 року позивач звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , встановити піклування над дитиною та призначити її піклувальником [PERSON] , яка народилась [INFO] в м. Києві. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що її донька [PERSON] та [PERSON] перебували у цивільному шлюбі, від якого мають доньку - [PERSON] , [INFO] . Вказує, що вона є бабусею [PERSON] , [INFO] . При цьому, зауважує, що відповідачі постійно між собою сварились, дитиною не займались, зловживали спиртними напоями, протягом тривалого часу життям донькою не цікавляться, свого обов`язку щодо утримання та участі в вихованні дитини не виконують, та ухиляються, тоді як, вона самостійно займається вихованням та утриманням дитини. Дитина не має родинних відчуттів до своїх батьків. На даний час місце проживання відповідачів їй невідомо. З посиланням на вищевказані обставини, просила позбавити відповідачів батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , встановити піклування над дитиною та призначити її піклувальником. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.09.2021 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н. В. Відповідно до вимог ч.6 ст. 187 ЦПК України судом направлений запит до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київської області щодо місця реєстрації відповідачів. Згідно відповіді на запит суду відповідач 1 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , щодо відповідача 2 відсутні відомості реєстрації місця проживання. Ухвалою суду від 02.12.2021 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, які усунуті 17.02.2022. Ухвалою суду від 18.04.2022 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 24.02.2023, постановленої без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи до по суті. В подальшому, у судове засідання 24.05.2023 позивач та її представник не з`явилися, сповіщені належним чином про час та місце слухання справи, проте, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій позов підтримав, з підстав викладених у ньому, просив задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомляли. Представник третьої особи служби у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, сповіщений належним чином про час та місце слухання справи, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій позов підтримав з підстав, викладених у ньому, просив задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та третіх осіб, на підставі наявних в справі доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] , видане 20.02.2021 Фастівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Києві), копія якого долучена до матеріалів справи. Як зазначила позивач у позовній заяві, її донька [PERSON] залишила на неї свою дитину та пішла жити в інше місце. [PERSON] взагалі жодного разу не цікавився дитиною. При цьому, стверджувала, що протягом тривалого часу відповідачі ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, коштів на утримання доньки не надають, не беруть участі у її вихованні та розвитку, тоді як, вона самостійно здійснює виховання та утримання дитини відповідачів. Також вказувала, що місце проживання чи перебування відповідачів їй не відомо, ніяких відносин з ними вона не підтримує, дитина не має родинних відчуттів до батьків. Разом з цим судом встановлено, що 21.04.2021 позивач зверталася до Фастівського РУП ГУМВС України в Київській області із заявою щодо протиправних дій [PERSON] стосовно доньки [PERSON] , [INFO] , яке зареєстровано до ІТСІ інформаційного порталу НПУ (журнал ЄО) Фастівського РУП за № 5258. Постановою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07.06.2021 у справі №381/1451/21, [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП. Крім того, 06 липня 2021 року [PERSON] написала заяву про відмову від своєї малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , що була посвідчена державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіною О.В. та зареєстрована в реєстрі за №1-231. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. У відповідності до ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Водночас, відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно зі ст.ст. 3, 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Також, як роз`яснено в п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, досліджені в судовому засіданні докази свідчать про те, що відповідачі ухиляються від виконання своїх обов`язків по відношенню до доньки, не займаються її вихованням, розвитком та матеріальним забезпеченням, тоді як, позивач самостійно займається вихованням та утриманням дитини. Разом з цим, відповідно до Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як вбачається з висновку, що був складений 29.11.2022 за №109-5351 орган опіки та піклування Шевченківської районної у м.Києві державної адміністрації вважає за доцільне позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що відповідачі на судові виклики до суду не з`являлися, через що суд позбавлений можливості особисто встановити ставлення батьків до дитини, а також винність їх поведінки, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. З огляду на вищевикладене,

Outcome: approved