Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

У листопаді 2022 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору дарування та витребування майна. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, з 13.08.2014 була зареєстрованим власником нерухомого майна - групи нежитлових приміщень [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 13.08.2014, витягом про реєстрацію права власності від 13.08.2014, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно - довідки від 01.12.2017, 03.08.2018, 28.08.2020. Вказане нежитлове приміщення було придбане позивачкою в період шлюбу з [PERSON] ; їх шлюб тривав з 04.11.2000 до 08.06.2016, був розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду від 21.04.2016 у справі №161/16702/15-ц, яке набуло законної сили 08.06.2016. З грудня 2016 в провадженні Печерського районного суду м. Києва знаходилась цивільна справа №757/64512/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: [PERSON] про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: [PERSON] про поділ майна подружжя. Нерухоме майно - група нежитлових приміщень [ADDRESS] було одним з об`єктів поділу у вказаній справі. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30.08.2019 у справі №757/64512/16-ц здійснений поділ спільної майна подружжя, зокрема, щодо спірного об`єкту право власності визнане за [PERSON] . Постановою Київського апеляційного суду від 25.06.2020 частково задоволена апеляційна скарга [PERSON] та апеляційна скарга [PERSON] та ухвалене нове рішення, яким здійснений поділ майна подружжя по 1/2 частині кожному, в тому числі здійснений поділ спірного об`єкту - право власності в порядку поділу визнане за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині за кожним. Постановою Верховного Суду від 07.04.2021 постанова Київського апеляційної суду від 25.06.2020 скасована, справа направлена на новий апеляційний розгляд. Постановою Київського апеляційного суду від 30.06.2021 частково задоволені апеляційні скарги сторін та ухвалено нове рішення, яким здійснений поділ майна подружжя, право власності на частину майна визнане за [PERSON] , зокрема щодо спірного об`єкту - на групу нежитлових приміщень [ADDRESS] . 27.09.2021 ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у справі № 757/64512/16-ц клопотання представника [PERSON] - [PERSON] про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 30.06.2021, задоволено. Зупинено дію постанови Київського апеляційного суду від 30.06.2021 до закінчення касаційного перегляду справи. Постановою Верховного Суду у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.10.2022 у справі № 757/64512/16-ц частково задоволені касаційна скарга [PERSON] та касаційна скарга [PERSON] , рішення Печерського районного суду м. Києва від 30.08.2019 та постанову Київського апеляційного суду від 30.06.2021 скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у порядку поділу спільного майна подружжя за [PERSON] визнане право особистої приватної власності на нерухоме майно, в тому числі, на групу нежитлових приміщень [ADDRESS] , вартістю 24 079 614, 00 грн. З отриманої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, позивачці стало відомо, що право власності на її майно - на групу нежитлових приміщень [ADDRESS] , 25.08.2022 зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування від 25.08.2022. Отже, перехід права власності до [PERSON] здійснений в період касаційного провадження та дії ухвали Верховного Суду від 27.09.2021 про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 30.06.2021. На підставі викладеного позивачка просить: скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мурської Н.В. від 28.07.2021 про здійснення реєстрації права власності за [PERSON] на нерухоме майно - групу нежитлових приміщень [ADDRESS] , прийняте на підставі постанови Київського апеляційного суду від 30.06.2021 у справі №757/64512/16-ц, № апеляційного провадження: 22-ц/824/7976/2021; визнати недійсним договір дарування групи нежитлових приміщень від 25.08.2022, укладений між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) в особі його представника [PERSON] , як Дарувальником , та [PERSON] як Обдаровуваною, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучмою К.С. та зареєстрований за №807; витребувати на користь [PERSON] з незаконного володіння [PERSON] належне [PERSON] на праві особистої приватної власності нерухоме майно - групу нежитлових приміщень [ADDRESS] , а також стягнути з відповідачів судові витрати, понесені позивачкою у цій справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.11.2022 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.11.2022 заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Тернової В. О. про забезпечення позову у справі задоволено. Постановлено накласти арешт на нерухоме майно групу нежитлових приміщень [ADDRESS] . Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.12.2022 задоволено клопотання представника позивача - адвоката Тернової В. О. та залучено до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мурську Н. В., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кучму К. С. 31.01.2023 ухвалою Печерського районного суду м. Києва клопотання представника позивача - адвоката Тернової В. О. про витребування доказів у справі, задоволено, витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мурської Н. В. та у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кучми К. С. належним чином завірені копії документів. 17.03.2023 від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мурської Н. В. та від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кучма К. С. до суду надійшли витребувані судом документи. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.04.2023 закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судове засідання позивач не з`явилася, представник позивача адвокат Тернова В. О. в засіданні 28.04.2023 надала пояснення щодо позовних вимог. Просила вимоги задовольнити в повному обсязі. 01.06.2023 представник позивача подала заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Відповідачі про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином за вказаними позивачем відомими адресами, а також шляхом розміщення оголошення на сайті суду, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву суду не надали. Приватний нотаріус Мурська Н. В. надіслала до суду копію реєстраційної справи щодо здійснення реєстрації права власності за [PERSON] на нерухоме майно групу нежитлових приміщень [ADDRESS] , просила розглядати справу без її участі. Приватний нотаріус Кучма К. С. надіслала до суду пояснення, копію документів, на підставі яких 25.08.2022 був посвідчений договір дарування нерухомого майна - групи нежитлових приміщень [ADDRESS] , просила розглядати справу без її участі у зв`язку з архівною завантаженістю. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивачка [PERSON] в період з 04.11.2000 по 08.06.2016 перебувала в шлюбі з [PERSON] . З 13.08.2014 була зареєстрованим власником нерухомого майна - групи нежитлових приміщень [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 13.08.2014, витягом про реєстрацію права власності від 13.08.2014 р, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно - довідки від 01.12.2017, 03.08.2018, 28.08.2020. З грудня 2016 в провадженні Печерського районного суду м. Києва знаходилася цивільна справа №757/64512/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: [PERSON] про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: [PERSON] про поділ майна подружжя. Нерухоме майно - група нежитлових приміщень [ADDRESS] було одним з об`єктів поділу у вказаній справі. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30.08.2019 у справі №757/64512/16-ц позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про поділ майна подружжя, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про поділ майна подружжя задоволено. Поділено майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Зокрема, визнано за [PERSON] право власності на групу нежитлових приміщень [ADDRESS] . Постановою Київського апеляційного суду від 25.06.2020 з урахуванням ухвали Київського апеляційного суду від 22.10.2020 про виправлення описки, рішення Печерського районного суду міста Києва від 30.08.2019 скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким первісний та зустрічний позови задоволено частково. Поділено майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , зокрема, визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частини за кожним на групу нежитлових приміщень [ADDRESS] , загальною вартістю 24 079 614,00 грн, припинивши право власності на 1/2 частини цього нерухомого майна [PERSON] . Постановою Верховного Суду від 07.04.2021 касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 25.06.2020 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Київського апеляційного суду від 30.06.2021, апеляційні скарги [PERSON] , [PERSON] задоволено частково. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30.08.2019 скасовано, ухвалено нове судове рішення про задоволення первісного та зустрічного позовів частково. Визнано спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] майно, зокрема і спірний об`єкт - групу нежитлових приміщень [ADDRESS] . Виділено у власність [PERSON] групу нежитлових приміщень [ADDRESS] , та стягнуто на користь [PERSON] грошову компенсацію. 30.07.2021 рішенням державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мурської Н.В. здійснено реєстрацію права власності за [PERSON] на нерухоме майно - групу нежитлових приміщень [ADDRESS] , прийняте на підставі постанови Київського апеляційного суду від 30.06.2021 у справі №757/64512/16-ц. (номер запису про право власності № 43261119). На підставі цього рішення було вчинено запис про право власності № 43261119 від 28.07.2021 (щодо реєстрації права власності на нежитлові приміщення за [PERSON] ). 27.09.2021 ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у справі № 757/64512/16-ц клопотання представника [PERSON] - [PERSON] про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 30.06.2021, задоволено. Зупинено дію постанови Київського апеляційного суду від 30.06.2021 до закінчення касаційного перегляду справи. 25.08.2022 [PERSON] уклав договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучмою К.С., яким подарував групу нежитлових приміщень [ADDRESS] [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ). Рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кучми Кристини Сергіївни від 25.08.2022 індексний номер: 64596145 здійснено державну реєстрацію права власності (на підставі договору дарування від 25.08.2022 № 807, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучмою К.С.) нежитлових приміщень за [PERSON] (запис про право власності № 47681563 від 25.08.2022). Постановою Верховного Суду у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.10.2022 по справі № 757/64512/16-ц частково задоволені касаційна скарга [PERSON] та касаційна скарга [PERSON] , рішення Печерського районного суду м. Києва від 30.08.2019 та постанову Київського апеляційного суду від 30.06.2021 скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у порядку поділу спільного майна подружжя за [PERSON] визнане право особистої приватної власності на нерухоме майно, в тому числі, на групу нежитлових приміщень [ADDRESS] , вартістю 24 079 614, 00 грн. Отже, перехід права власності на групу нежитлових приміщень до [PERSON] здійснений в період касаційного провадження та дії ухвали Верховного Суду від 27.09.2021 про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 30.06.2021 до закінчення касаційного перегляду справи. Щодо визнання недійсним договору дарування від 25.08.2022 № 807. Згідно з ч. 1 ст.215 ЦК України підставною недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою ст.203 ЦК України. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Частиною 3 ст.215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин с недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. [PERSON] не набув права власності на спірні нежитлові приміщення у спосіб, передбачений діючим законодавством, що виключає можливість розпорядження цим майном (ст.ст.316, 317, 319 ЦК України). Тому, договір дарування, посвідчений 25.08.2022 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучмою К.С. за реєстровим №807, сторони: [PERSON] ( Дарувальник ) та [PERSON] (Обдарована), слід визнаний недійсним. Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За приписами ч.1 та 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Ч. 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і власник не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, необхідно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження№ 14-208цс18)). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову. Стаття 387 ЦК України надає право власнику витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Також згідно ст. 388 ЦК України власник майна має право витребувати своє майно і у добросовісного набувача. Положення ст. 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17.02.2016 (провадження N 6-2407цс15)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 містяться наступні висновки щодо застосування норм права: Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Згідно з правовим висновком, що міститься у постановах Верховного Суду України від 17.12.2014 у справі № 6-140цс14, від 31.10.2012 у справі № 6-53цс12 та постанові Верховного Суду від 31.07.2018 у справі № 372/1488/16-ц, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст. 387, 388 ЦК України. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України). Зважаючи на те, що належна позивачці група нежитлових приміщень протиправно вибула з її законного володіння, вона має право витребувати їх у особи, яка володіє цими об`єктами на даний час - [PERSON] . Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи, дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо. Суд встановив, що [PERSON] набула право власності на спірний об`єкт нерухомості на підставі договору дарування нерухомого майна від 25.08.2022 (безоплатно). Згідно з ч. 1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1-5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про право на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності проводиться на підставі, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Аналіз вищенаведених норм права вказує на те, що рішення суду є правовстановлюючим документом. Водночас, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно не є підставою набуття таких прав, а є похідним від таких підстав юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою на підставі правовстановлюючих документів вже набутого права та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. Суд встановив, що [PERSON] не мав права відчужувати спірне майно, оскільки ухвалою Верховного Суду від 27.09.2021 у справі №757/64512/16-ц було зупинено дію постанови Київського апеляційного суду від 30.06.2021 до закінчення касаційного перегляду справи. Факт того, що станом на 25.08.2022 [PERSON] був зареєстрованим як титульний власник спірного нерухомого майна, не є підставою вважати його власником цього майна, наділеним правом розпоряджатися цим майном. Постановою Верховного Суду у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.10.2022 у справі № 757/64512/16-ц рішення Печерського районного суду м. Києва від 30.08.2019 та постанову Київського апеляційного суду від 30.06.2021 скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у порядку поділу спільного майна подружжя за [PERSON] визнане право особистої приватної власності на нерухоме майно, в тому числі, на групу нежитлових приміщень [ADDRESS] , вартістю 24 079 614, 00 грн. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18). Отже, спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача поза його волею. Встановивши, що спірний об`єкт нерухомості вибув з володіння власника поза його волею, суд дійшов висновку про те, що пред`явлення позову до добросовісного набувача (відповідачки [PERSON] ) про витребування цього майна на підставі статті 388 ЦК України відповідає вимогам закону, а тому спірне майно підлягає витребуванню на користь позивача. Щодо вимог про скасування рішення про реєстрацію права власності на нежитлові приміщення, слід зазначити наступне. Як було зазначено в описовій частині позовної заяви, державними реєстраторами - приватними нотаріусами були прийняті наступні рішення щодо права власності на нежитлові приміщення: - 28.07.2021 рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мурської Н.В. здійснено реєстрацію права власності за [PERSON] на нерухоме майно - групу нежитлових приміщень [ADDRESS] , прийняте на підставі постанови Київського апеляційного суду від 30.06.2021 у справі №757/64512/16-ц. (номер запису про право власності № 43261119); - рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кучми К. С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.08.2022 індексний номер: 64596145 (на підставі договору дарування від 25.08.2022 № 807, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучмою К.С.). На підставі цих рішень були вчинені записи про право власності: - 43261119 від 28.07.2021 (щодо реєстрації права власності на нежитлові приміщення за [PERSON] ); - 47681563 від 25.08.2022 (щодо реєстрації права власності на нежитлові приміщення за [PERSON] ). При цьому державна реєстрація права власності не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Велика Палата Верховного Суду у пункті 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 вказує на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. В пункті 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 № 367/2022/15-ц вказано, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (див. пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). У пункті 5.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 915/127/18 зазначено, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). У постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №753/15761/14-ц зауважено, що оскільки право власності на об`єкти нерухомого майна підлягає державній реєстрації, то рішення суду про задоволення позову про визнання договору недійсним є підставою для скасування здійсненої раніше державної реєстрації права власності на це майно за відповідачем у справі та для здійснення такої реєстрації за позивачем (власником майна) (статті 19, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). У частині другій статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Проте, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» від 05.12.2019 № 340-IX, було внесено зміни до низки законодавчих актів, в тому числі й ст. 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Також у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції, що діє з 16.01.2020, судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є підставою для державної реєстрація права власності на нерухоме майно. Отже, в розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень ч. 2 ст. 26 Закону № 1952-IV у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Вказані правові висновки наведені в постановах Верховного Суду від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03.02.2021 у справі № 278/3367/19-ц. Оскільки з 16 січня 2020 року матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, то наразі ефективним способом захисту порушених прав є саме скасування рішення суб`єкта державної реєстрації щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Судом визнано недійсним договір дарування групи нежитлових приміщень від 25.08.2022, укладений між [PERSON] в особі його представника [PERSON] , як Дарувальником, та [PERSON] як Обдаровуваною, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучмою К.С. та зареєстрований за №807. Проте, рішення суду про визнання недійсним договору, саме по собі не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно, та не є ефективним способом захисту права власності позивача, з підстав викладених вище. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16 від 11.09.2018 зазначено, що у разі визнання недійсним договору, що стало підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним ЦК України право власності виникає з моменту його реєстрації. Отже, для повного та ефективного захисту порушених прав позивача, необхідним є задоволення вимог позову щодо скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мурської Н.В. від 28.07.2021 про здійснення реєстрації права власності за [PERSON] на нерухоме майно - групу нежитлових приміщень [ADDRESS] та скасування за рішенням суду державної реєстрації договору дарування групи нежитлових приміщень від 25.08.2022, укладеного між [PERSON] в особі його представника [PERSON] , як Дарувальником, та [PERSON] як Обдаровуваною, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучмою К.С. та зареєстрованого за №807, що також відповідає ч. 2 ст. 5 ЦПК України, за змістом якої суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню в рівних долях сплачений позивачем судовий збір в розмірі 14389,80 грн.

Outcome: approved