Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] , в інтересах якого діє Козуб О.М. , звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позову вказував, що на початку вересня 2019 року ПАТ КБ «ПриватБанк» було заблоковано два депозитних рахунки позивача на суму 520 000 грн. На подану 06 вересня 2019 року позивачем заяву про отримання обґрунтування блокування коштів позивача, Банком 16 вересня 2019 року за №20.1.0.0.0/7 було повідомлено [PERSON] про те, що за кредитним договором, за яким позивач [PERSON] є поручителем, існує прострочена заборгованість, а також було зазначено про необхідність її погашення. Також, на заяву позивача щодо надання інформації щодо договорів поруки, Банк повідомив, що таким договором поруки є №МА-36-07 від 17.12.2007 р. Вказував, що 17 грудня 2007 року між позивачем [PERSON] та ПАТ КБ Приватбанк» в особі Андрушівського відділення Житомирського РУ ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір поруки № МА-36-07. Предметом вказаного договору поруки, відповідно до п. 1 договору, є надання поруки за виконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором МА-36-07 від 17.12.2007 року, згідно якого останній отримав кредит у сумі 100 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування ним. 18 січня 2008 року [PERSON] достроково виконав зобов`язання за кредитним договором № МА-36-07 від 17.12.2007 року. Стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором здійснювалось Банком ще у 2012 році. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2013 року по справі № 202/32532/13-ц у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено. Як встановлено постановою Верховного Суду від 04.09.2019 року по справі №202/32532/13-ц, 18 січня 2008 року позичальник достроково виконав зобов`язання передбачені кредитним договором № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року. Відповідно до п. 10 договору поруки № МА-36-07 від 17.12.2007 договір діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Посилаючись на те, що зобов`язання за кредитним договором № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року, в забезпечення виконання якого з позивачем було укладено договір поруки № МА-36-07 від 17.12.2007 року є виконаним ще 18 січня 2008 року, просив задовольнити позов та визнати припиненою поруку за вказаним договором поруки, укладеним між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» та стягнути з позивача судові витрати. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 лютого 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. 20 березня 2023 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Козуба О.М. надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника. 20 квітня 2023 року від представника АТ КБ «ПриватБанк» - адвоката Данильченко О.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якій представник Банку просила відмовити у задоволенні позовної заяви, оскільки позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту свої прав, що є самостійною підставою для відмови у позові. Також представник відповідача просила застосувати строк позовної давності у разі, якщо суд дійде до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог, оскільки договір поруки був укладений 17 грудня 2007 року, позивач вказує на те, що позичальник за кредитним договором виконав свої зобов`язання ще у 2008 році., в той час як з позовом [PERSON] звернувся в лютому 2023 році. 18 травня 2023 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Козуба О.М. надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника. Також в поданій заяві щодо застосування строків позовної давності представник позивача вказував, що про своє порушене право позивач дізнався у грудні 2019 року, з листів Баку від 06 грудня 2019 року. В березні 2020 року позивач звертався з позовом про визнання договору поруки припиненою. Представник відповідача подала заяву про розгляд справи у її відсутності, у задоволенні позову просила відмовити. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 06.09.2019 року позивач у письмовому вигляді листом звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з вимогою пояснити дії останнього про причини блокування депозитних рахунків належних позивачу. Листом №20.1.0.0.0/7-190906/1490 від 16.09.2019 року відповідачем було повідомлено позивача, що відповідно до чинного законодавства України та договірних відносин, позивач як поручитель та боржник несе перед банком (відповідачем) солідарну відповідальність за кредитними зобов`язаннями. В листі відповідач просить позивача, як поручителя, погасити заборгованість за кредитним договором. 14.11.2019 року позивач у письмовому вигляді листом повторно звернувся до відповідача з вимогою зазначити детальні реквізити договору поруки та дату його підписання. Листом №20.1.0.0.0/7-191114/6304 від 16.09.2019 року відповідачем було повідомлено позивача, що укладеним договором поруки №МА-36-07 від 17.12.2007 не передбачено обов`язку банку надавати його копію чи копію кредитного договору. Позивачем було долучено до позовної заяви договір поруки №МА-36-07 від 17.12.2007 року. З матеріалів справи слідує, що 17.12.2007 р. між ПАТ КБ "ПриватБанк" в особі Андрушівського відділення Житомирського РУ ПАТ КБ Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки №МА-36-07 від 17 грудня 2007 року в рахунок забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором №МА-36-07 від 17 грудня 2007 року, згідно якого останній отримав кредит у сумі 100 000,00 доларів США зі сплатою 14 % річних на суму залишку заборгованості та кінцевим терміном повернення 14 грудня 2012 року (пункт 1 договору). АТ КБ "ПриватБанк" є правонаступником ПАТ КБ "ПриватБанк". Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2013 року по справі № 202/32532/13-ц у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено. З даного рішення слідує, що в матеріалах справа була наявна квитанція від 17.01.2008 та касовий ордер від 18.01.2008, які підтверджують, що відповідачем погашено в повному обсязі кредит, комісії банку та проценти за користування кредитом відповідно до кредитної угоди та договору про видачу траншу № МА-36-07 від 17.12.2007 р. Постановою Верховного Суду від 04.09.2019 р. в зазначеній справі встановлено, що 18 січня 2008 року позичальник достроково виконав зобов`язання передбачені кредитним договором № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року. Також у постанові Верховного Суду зафіксовано, що 17 та 18 січня 2008 року відповідач здійснено погашення кредиту та відсотків по кредиту саме згідно з кредитним договором, а не згідно з договором про видачу траншу № МА-36/2-07. Доказів того, що кредит було видано в іншому, більшому розмірі і він залишився не погашеним, матеріали справи не містять, про що правильно зробили висновок суди на підставі принципу змагальності. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суду не відомі більше рішення судів за участю сторін у справі, що змінювали б дані відомості. Відповідач був присутнім при розгляді справи № 202/32532/13-ц та мав можливість спростувати вищезгадані обставини, в зв`язку з чим суд надає перевагу обставинам, які вже встановлені та які не підлягають доказуванню перед доказами наданими відповідачем про сплату [PERSON] за кредитним договором №МА-36-07 від 17 грудня 2007 року після 18 січня 2008 року. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України). Згідно із частиною 1 статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання. За змістом ч.1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Пунктом 10 договору поруки № МА-36-07 від 17.12.2007 р., укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , сторонами погоджено, що договір діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором № МА-36-07 від 17.12.2007 р. Як вже було зазначено, що у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року зафіксовано, що 17 та 18 січня 2008 року відповідачем - [PERSON] здійснено погашення кредиту та відсотків по кредиту саме згідно з кредитним договором № МА-36-07 від 17.12.2007. Доказів того, що кредит було видано в іншому, більшому розмірі і він залишився не погашеним, матеріали справи не містять. Тобто, договір поруки № МА-36-07 від 17.12.2007 р. припинив свою дію 18 січня 2008 року у зв`язку із погашенням зобов`язання за кредитним договором № МА-36-07 від 17.12.2007 р. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просив визнати припиненим договір поруки, оскільки [PERSON] було погашено зобов`язання за кредитним договором №МА-36-07 від 17 грудня 2007 року, тому позивач просить визнати припиненим договір поруки, вважаючи, що порука припинилася згідно з частиною 1 статті 559 ЦК України. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 цього кодексу). Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу (частини 1 та 2 статті 509 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина 1 статті 598 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (с. 202 ЦК України). Частиною 1 статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних справ та обов`язків. Поняття правочину, різновидом якого є договір, і поняття правовідносин, різновидом яких є зобов`язання, нетотожні: правочином є дії, спрямовані на створення юридичних наслідків, а правовідносини - це ур, за яким в силу прееегульовані суспільні відносини, змістом яких є права та обов`язки учасників цих відносин (суб`єктів правовідносин). Договірні правовідносини виникають на підставі договору. Останній є юридичним фактом (домовленістю, взаємопов`язаними діями), із яким пов`язане виникнення зобов`язання. Отже, виникнення правовідношення , зокрема зобов`язання, не є тотожним укладенням договору, а поняття «припинення правовідношення», як спосіб захисту цивільних прав, передбачений п.7 ч. 2 ст. 16 ЦК України) не є тотожними поняттю «припинення договору». За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина 1статті 553 ЦК України). Підстави припинення поруки, закріплені у ст. 559 ЦК України. За змістом ст. 598 ЦК України припинення зобов`язання поруки означає такий стан сторін правовідношення за яким, в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право і відповідний йому юридичний обов`язок перестають існувати. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Норми ст. 16 ЦК України не передбачають способом захисту права та інтересу визнання договору припиненим, а реалізація таких способів захисту, як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору. Звертаючись до суду з вимогою про визнання поруки припиненою, позивач прагне досягнути юридичною визначеності, тобто прагне отримати підтвердження судом припинення прав кредитора на одержання плати від боржника. Проте у такому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №905/2260/17). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що захист цивільних прав та інтересів не досягається встановленням юридичних фактів. Таке встановлення є елементом оцінки обставин справи й обґрунтованості вимоги. Тому воно не зумовить попередження порушення або відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного права чи інтересу. Отже, позовна вимога про визнання договору поруки припиненим (тобто про встановлення факту того, що цей договір припинився) є неналежним способом захисту прав та інтересів поручителя, який стверджує про зміну основного зобов`язання без його згоди, внаслідок чого збільшився обсяг його ж відповідальності. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц звертає увагу на те, що спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникла необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту, передбачений п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України, може застосовуватись для захисту інтересу у юридичній визначеності лише у разі неможливості захисту позивачем його права. Для ефективного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності, як права вимоги в іншої особи, яка вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку. Розглядаючи справу, суд серед іншого повинен з`ясувати чи є обраний позивачем спосіб захисту ефективним, тобто таким, що забезпечить реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду. За цих умов боржник (поручитель) може звернутися до суду з позовом про визнання відсутності права вимоги кредитора за договором поруки (визнання його права припиненим), зокрема про визнання поруки припиненою, і такий спосіб захисту буде належним та ефективним. У разі задоволення цього позову суд у резолютивній частині визнає відсутнім право вимоги кредитора за договором поруки, зокрема визнає поруку припиненою, а не припиняє поруку. Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справа № 462/5368/16-ц. Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. (подібний висновок сформульований у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 р. у справі №916/1415/19, від 02.02.2021 р. у справі №925/642/19, від 22.06.2021 р. у справі №200/606/18, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц). З матеріалів справи також слідує, що у березні 2020 року позивач звертався до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим. За наслідками розгляду даної справи рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту його прав є неефективним і таким, що не забезпечить реальне поновлення його прав особи, за захистом яких позивач звернувся до суду. Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи наведене, а також зміст позовних вимог, пред`явлених позивачем, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК). Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК). Відповідно до ч.ч.3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.11 Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову в зв`язку з тим, що позивачем було обрано неналежний та неефективний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові, відсутні підстави для застосування ч. 4 ст. 267 ЦК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed