Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

У серпні 20201 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ПрАТ «Просто-Страхування», в якому просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 73034,39грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01.08.2018відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі водіїв [PERSON] , який керував автомобілем «Мерседес-Бенс», д.н.з. [NUMBER] та [PERSON] , який керував автомобілем ВАЗ-2113, д.н.з. [NUMBER] . Зауважив, що 26.08.2020винним у скоєнні ДТП визнано водія автомобіля «Мерседес-Бенс» [PERSON] за порушення вимог п. 16.6 ПДР України, а дії кваліфіковано як вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України згідно вирокуКрасногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 204/7242/18, який набрав законної сили 30.11.2020. При цьому зазначив, що внаслідок ДТП пошкоджено належний йому автомобіль ВАЗ-2113,вартість матеріального збитку становить 73034,39 грн. 23.04.2021 він звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування за страховим полісом № АК/8305769 на підставі вироку суду, який набрав законної сили, оскільки транспортний засіб «Мерседес-Бенс», д.н.з. [NUMBER] було застраховано полісом № АК/8305769 в АТ «Просто-Страхування» на строк з 23.01.2018 по 22.01.2019. Однак, 15.06.2021 відповідачем відмовлено у виплаті страхового відшкодування з посиланням на 37.1.4. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Вважаючи відмову безпідставною, 16.07.2021 ним направлено вимогу страховику про виконання умову договору страхування з проханням повторно розглянути заяву по страховій справі № 131038 на виплату страхового відшкодування за страховим полісом № АК/8305769 та здійснити виплату страхового відшкодування, а також, направлено до Голови НБУ та Голови МТСБУ скаргу про виконання страховиком умов договору страхування. Однак, 23.07.2021 відповідач відмовив йому у виплаті страхового відшкодування на підставі п.п. 37.1.4. Закону «Про ОСЦПВВНТЗ». Позивач не погоджується з відмовою відповідача у виплаті страхового відшкодування, вважає її незаконною та такою, що порушує його права, оскільки звернення до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування з порушенням строку, встановленого спеціальним Законом для такого звернення, відбулося з поважних, незалежних від нього причин, оскільки, лише 30.11.2020 судовим рішенням було встановлено, що винним у ДТП є водій [PERSON] , в той час як, попереднє зверненнядо страховика із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку та строки, передбачені ст. 35 Закону «Про ОСЦПВВНТЗ» було б передчасним, зважаючи на той факт, що вина правопорушникабула встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили 30.11.2020. Відтак позивач вважає, що має право на страхове відшкодування в межах страхової суми за рахунок страховика, оскільки строк звернення до страховика для виплати страхового відшкодування пропущено з поважних причин. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.08.2021 вищевказана справа надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою суду від 09.08.2021 відкрито провадження у справі в поряду спрощеного позовного провадження. 13.02.2023, засобами електронного зв`язку, від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву,в якому представник відповідача заперечував проти позовних вимог вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, при цьому, зауважившина порушення позивачем строку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, встановленого підпунком 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону, що й стало підставою для відмови позивачу у страховій виплаті. При цьому зазначив, що закріплене зазначеним положенням Закону право страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою. В судовому засіданні 25.05.2023 представник позивача позов підтримав, з підстав, викладених у ньому, просив задовольнити, зазначивши, що строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування пропущено з поважних причин. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, повно і всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи та судом встановлено, 01.08.2018в м. Дніпро на перехресті вул. Робоча - Ньютона відбулася дорожньо-транспортна пригода за участіавтомобіля «Мерседес-Бенс», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та автомобіля ВАЗ-2113, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія[PERSON] . Внаслідок ДТП пошкоджено належний позивачу автомобіль ВАЗ-2113, що підтверджується свідоцтвом про реєстрації транспортного засобу серії [NUMBER] . Згідно висновку № 5750 експертного дослідження автотоварознавця з визначення вартості матеріального збитку КТЗ від 24.08.2018, вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля ВАЗ-2113, д.н.з. [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , пошкодженого внаслідок ДТП, становить 73034,39 грн. Також, судом встановлено, що вирокомКрасногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26.08.2020у справі № 204/7242/18, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30.11.2020в частині винуватості [PERSON] , водія автомобіля «Мерседес-Бенс» [PERSON] визнано винниму скоєнні ДТП за порушення вимог п. 16.6 ПДР України, дії кваліфіковано як вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України. За ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що на момент ДТП, транспортний засіб «Мерседес-Бенс», д.н.з. [NUMBER] ,було застраховано полісомобов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/8305769 в АТ «Просто-Страхування». 23.04.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування за страховим полісом № АК/8305769. Листом від № 04-13103815.06.2021 відповідачем відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування на підставі п.37.1.4. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 16.07.2021 представником позивача відповідачу направлено вимогу про виконання страховиком умов договору страхування з проханням повторно розглянути заяву позивача від 23.04.2021 по страховій справі № 131038 на виплату страхового відшкодування за страховим полісом № АК/8305769 та здійснити виплату страхового відшкодування. Цього ж дня, представником позивача направлено до Голови НБУ та Голови МТСБУ скарги про виконання страховиком умов договору страхування по страховій справі № 131038. Відповідно до листа відповідача від 23.07.2021 № 04-131038 страховиком прийнято рішення про відмову позивачу у виплаті страхового відшкодування. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно п. 35.1. ст. 35 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбаченихстаттею 41цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Відповідно до абз 2 п. 36.2 ст. 36 Закону страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених устатті 35цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. За підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, враховуючи те, що ДТП за участю позивача відбулася 01.08.2018, а із заявою про виплату страхового відшкодування позивач звернувся до відповідача лише 23.04.2021, тобто, після спливу одного року з моменту настання ДТП, що й стало підставою для відмови позивачу у виплаті страхового відшкодування згідно п.п. 37.1.4 п. 37.1 статті 37Закону. При цьому, слід звернути увагу, що позивачем, також, не було виконано вимоги ст. 35 Закону, а саме, не подано страховику у 30 денний строк заяву про страхове відшкодування. Крім того, як вже було встановлено судом, 16.07.2021 в досудовому порядку позивач надсилав до контролюючих органів МТСБУ та НБУ скарги про виконання страховиком умов договору страхування. Проте, будь-яких відповідей зазначених контролюючих органів, застосованих до відповідача санкцій щодо неналежного виконання останнім своїх зобов`язань за подією, що має ознаки страхової, матеріали справи не містять. При цьому, слід звернути увагу, на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 згідно якої у страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає і тоді, коли має місце неналежна поведінка й з боку потерпілого, а саме: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV). Отже, закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на ньогоЗаконом № 1961-IVобов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки. Щодо посилань позивача що строк для подання заяви про виплату страхового відшкодування пропущено з незалежних від нього обставин слід зазначити наступне. Статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено дії осіб у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати). Відповідно до п. 33.1. цієї статті Закону у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний, зокрема: - поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси; - невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбаченихстаттею 41цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Згідно п. 33.3. ст. 33 Закону водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів). Відповідно до п. 33-1.1. ст.33-1Закону страхувальник, інша особа, відповідальність якої застрахована, водій транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, особа, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), зобов`язані сприяти страховику та МТСБУ в розслідуванні причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди, а саме: надати для огляду належний їй транспортний засіб або інше пошкоджене майно, повідомити страховика (у випадках, передбаченихстаттею 41цього Закону, - МТСБУ) про всі відомі їй обставини та надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди протягом семи робочих днів з дня отримання нею відповідної інформації або документа. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати ці дії, вони мають підтвердити це документально. Статтею 34 Закону передбаченодії страховика після отримання інформації про дорожньо-транспортну пригоду, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати). Згідно п. 34.1. ст. 34 Закону страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. З огляду на викладене вище, аналізуючи вимоги чинного законодавства, Законом передбаченіособи та обов`язкові діїцих осіб у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування. Таким чином, позивач, достовірно володіючи інформацією про страхову компанію забезпеченого транспортного засобу, у разі настання ДТП, своїм правомна звернення у встановленому Законом порядку,до страхової компанії відповідача не скористався. Враховуючи вищевикладене, стягнення з відповідачана користь позивачастрахового відшкодування задоволенню не підлягає в зв`язку із пропускомостаннього однорічного строку з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди для подання заяви про страхове відшкодування. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту, встановлений статтею 16 ЦК України і такий перелік не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Таким чином, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Також, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Викладені позивачем у позовній заяві обставини та додані нимна підтвердження цих обставиндокументи, на які він посилається, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог,у розумінні ст. 81 ЦПК України,не доводять обґрунтованість правомірності його вимог, а відтак, порушення його прав. З таких обставин, з огляду на те, що позивач не скористався своїм правом, встановленим Законом на своєчасне звернення до страховика із заявою про страхове відшкодування, не навів переконливих доводів, які б свідчили про поважність пропуску таких строків, а тому, суд вважає, що виключночерез бездіяльністьпозивача не дотримано вимог, визначених Законом для реалізації його права на отримання страхового відшкодування, адже, Законом чітко регламентовано строки звернення із відповідними заявами. Таким чином, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, яка повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу для задоволення своїх вимог, в той час як, позивачем не доведено факту порушення відповідачем його охоронюваних законом прав та інтересів, а також, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд дійшов висновку,що відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed