Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-16 00:00:00

Позивач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою, якій просить стягнути з відповідача на свою користь відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою у розмірі 89\~698,61 грн, з яких: 82\~498,61 грн різниця між отриманими страховими виплатами та реальними витратами; 2 200,00 грн витрати на експерта для оцінки вартості збитків, покликаючись на відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та виплатою страхового відшкодування. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Шашуріній Г.О. Ухвалою судді від 10 листопада 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні позову просить відмовити, покликаючись, що позивачем не надано жодних доказів про реальні понесені збитки, зазначає, що наданий звіт № 503/22 про оцінку вартості (розміру збитків), заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 09 квітня 2022 року не може служити доказом фактично понесених витрат на ремонтно-відновлювальні роботи. Вважає, що в його діях відсутній причинний зв`язок між протиправною поведінкою (визнання його винним у порушенні правил ПДР) та шкідливими наслідками, що настали, а також відсутня його вина в настанні шкідливих наслідків для потерпілих у ДТП, оскільки згідно з висновком експерта ЛНДІСЕ (Рівненське відділення) встановлено, що в дорожній ситуації 27.01.2022 в діях водія автомобіля «Volkswagen Gole», [PERSON] вбачається невідповідність дій вимогам п.п.10.1; 10.4; 12.1; 12.3 ПДР України, адже водій [PERSON] мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем «Jeep Wrangler», що в свою чергу не призвело б до зіткнення на задню частину автомобіля позивача. Представником позивача подано відповідь на відзив, в якому зазначає, що відзив відповідача є необґрунтований та таким, що покликаний на введення учасників процесу в оману та відведення їх уваги від предмета спору, а тому не заслуговує на врахування при розгляді судової справи. Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, в якому фактично повторно наводить аргументи, зазначені у відзиві на позовну заяву. Ухвалою суду від 27 березня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотань відповідача про об`єднання позовних вимог, розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження та зупинення провадження у справі. Сторони у судове засідання призначене на 12:00 год 12 травня 2023 року не з`явилися, належним чином повідомлялися про дату, час та місце проведення такого. Позивач бере участь у справі через свого представника адвоката Богданова О.В., який скористався правом, наданим ч.3\~ст.211 ЦПК України, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує та просить задоволити. Відповідач не з`явився, причини неявки суду не повідомив та клопотання про відкладення розгляду справи від нього не надходило, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось за вимогами ч.2\~ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно з ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст.ст.12, 81 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4\~ст.263 ЦПК України). Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 03 березня 2022року по справі № 569/2027/22, залишеною без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 20 квітня 2022 року, відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення. У порядку ст.294 КУпАП постанова суду першої інстанції набрала законної сили, якою установлено, що 7 січня 2022 року о 13:50 год в м.Львів на вул. Ч. Калини, 9, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом Nissan д.н.з. [NUMBER] , при зміні напрямку руху, під час перестроювання, не переконався в безпеці, не був уважний та скоїв зіткнення з транспортним засобом Volkswagen д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який в результаті інерційного руху здійснив зіткнення з транспортним засобом Jeep д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який в свою чергу здійснив зіткнення внаслідок інерційного руху з транспортним засобом КІА д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Досліджуючи позицію відповідача щодо відсутності в його діях провини у вчиненні ДТП із спричиненням шкоди, суд дійшов наступного. Згідно з ч.6\~ст.82 ЦПК України\~вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду в справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У постанові Верховного Суду у справі від 05 вересня 2019 року у справі № 234/16272/15-ц сформульовано правовий висновок про те, що преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей\~\~позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається. Зважаючи на викладене, суд не бере до уваги висновок експерта Рівненського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз за № 514-Е, складений 12 березня 2022 року за результатами судової інженерно-транспортної експертизи за заявою відповідача щодо ДТП, яка мала місце 27 січня 2022 року. Також не підлягає до задоволення клопотання відповідача про виклик експерта, так як доцільність у роз`яснення такого висновку експерта відсутня (ст.72 ЦПК України). До того ж указаний висновок був предметом перевірки Рівненським апеляційним судом у постанові від 20 квітня 2022 року, який оцінив його критично та вважав його необ`єктивним, оскільки експерту не ставилися питання щодо оцінки дій та дотримання [PERSON] \~правил дорожнього руху, якому інкримінується вчинення ДТП. Наявність преюдиційного\~\~судового рішення, яке набрало законної сили, встановлює вину відповідача у вчиненні ДТП, а тому зумовлює відхиленню заяви відповідача, поданої у порядку ст.ст.91,\~92 ЦПК України,\~про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] (учасників пригоди) та [PERSON] (свідка події), щодо фактичних обставин ДТП. Такі докази (показання свідків) не є допустимими, як це передбачено\~ч.2 ст.78 ЦПК України, адже обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Окремо суд наголошує, що наявність справи про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст.124 КУпАП (учинення дорожньо-транспортної пригоди 27 січня 2022 року) не спростовує достеменно установлені у справі № 569/2027/22 порушення відповідачем правил дорожнього руху із пошкодженням транспортних засобів (причинно-наслідковий зв`язок). Оскільки наведена постанова набрала законної сили, відтак доказуванню не підлягає факт вчинення дорожньо-транспортної пригоди з підстав порушення відповідачем правил дорожнього руху. Відповідно до частин першої, другої\~статті 1166 ЦК України\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Згідно з частинами першою, другою\~статті 1187 ЦК України\~джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої\~статті 1188 ЦК України). Статтею 1 Закону України «Про страхування»\~передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Згідно з абзацом 2 частини першої\~статті 1192 ЦК України\~розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За правилом пункту 1 частини другої\~статті 22 ЦК України\~реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до\~статті 1194 ЦК України\~особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 759/7787/18 (провадження № 61-10773св20), визначено, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Отже, якщо сплачене страховиком відшкодування не покриває розмір збитків завданих потерпілому, останній має право пред`явити до винної особи вимогу про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. Сторонами не заперечується, що на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, автомобіль марки «Nissan» д.н.з. [NUMBER] , яким керував відповідач цивільно-правова відповідальність застраховано ТДВ «СГ «ОБЕРІГ», яка у межах ліміту відповідальності за страховим полісом сплатила позивачу на відшкодування майнової шкоди 130\~000,00 гривень. Згідно із звітом суб`єкта оціночної діяльності\~оцінювача [PERSON] за № 503/22 від 09 квітня 2022 року за зверненням позивача вартість (розмір) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу КІА реєстраційний номер [NUMBER] становить 212\~498,61 гривень. Досліджуючи наданий доказ, суд виходить з того, що оцінку проведено у відповідності до\~Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а звіт за результатами виступає письмовим доказом, як це передбачено ст.76 ЦПК України. Заперечуючи розмір збитків за згаданим звітом, відповідачем, незважаючи на його процесуальний обов`язок, жодних аргументованих тверджень не висловлено, доказів на його спростування не надано, інший розмір збитків жодним чином не підтверджений (клопотань про витребування доказів чи проведення експертизи не заявлено). З огляду на наведене, у суду немає підстав сумніватися у достовірності розрахунку завданих збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, який береться до уваги. Доводи відповідача зводяться до голослівного припущення, на чому доказування ґрунтуватися не може. Підтвердження використання звіту як належного і допустимого доказу визначення завданого збитку у вигляді витрат, які особа мусить зробити, для відновлення свого майна та необхідність спростування такого стороною, яка про це стверджує, висловлено Верховним Судом у постановах від 24 січня 2022 року у справі № 753/20088/19, від 21 липня 2021 року у справі № 757/33065/18-ц. Ураховуючи те, що різниця між фактичним розміром шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, виплаченою позивачу ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» та матеріального збитку становить 82\~498,61 грн (212\~498,61 грн 130 000 грн) та витрати для оцінки вартості збитків у розмірі 2 200 грн, тому таку слід стягнути з відповідача. Відповідно до принципів диспозитивності та змагальності цивільного судочинства, за якими суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог та наданих ними доказів, оцінюючи аргументи сторін та докази за своїм внутрішнім переконанням, дослідивши всі зібрані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що з відповідача як винної особи підлягає стягненню 84\~698,61 грн матеріальної шкоди, що становить різницю між фактичним розміром шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та страховим відшкодуванням, а також витрати для оцінки вартості збитків. Позивачем не доведено належними доказами стягнення відшкодування шкоди в більшому розмірі. З урахуванням наведеного, заявлений позов підлягає частковому задоволенню. Порушене відповідачем цивільне право позивача підлягає захисту в судовому порядку. Також, позивачем заявлено про відшкодування за рахунок відповідача 6 900 грн витрат на професійну правничу допомогу. У підтвердження понесення судових витрат позивач надає акт виконаних робіт про надання правової (професійної правничої) допомоги [PERSON] у вказаній справі та квитанцію до прибуткового касового ордеру № 26 від 27.03.2023 про суму сплати у розмірі 6\~900,00 гривень. Відповідно до\~ч.ч.1,\~3\~ст.133\~ЦПК України\~судові витрати\~складаються з\~судового збору\~та витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи.\~До витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу . За умовами ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно з\~ч.3\~ст.141\~ЦПК України\~при вирішенні\~питання про\~розподіл судових\~витрат суд\~враховує: 1)\~чи пов`язані\~ці витрати\~з розглядом\~справи; 2)\~чи є\~розмір таких\~витрат обґрунтованим\~та пропорційним\~до предмета\~спору з\~урахуванням ціни\~позову,\~значення справи\~для сторін,\~в тому\~числі чи\~міг результат\~її вирішення\~вплинути на\~репутацію сторони\~або чи\~викликала справа\~публічний інтерес; 3)\~поведінку сторони\~під час\~розгляду справи,\~що призвела\~до затягування\~розгляду справи,\~зокрема,\~подання стороною\~явно необґрунтованих\~заяв і\~клопотань,\~безпідставне твердження\~або заперечення\~стороною певних\~обставин,\~які мають\~значення для\~справи,\~безпідставне завищення\~позивачем позовних\~вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Для визначення\~розміру витрат\~на правничу\~допомогу з\~метою розподілу\~судових витрат\~учасник справи\~подає детальний\~опис робіт\~(наданих\~послуг),\~виконаних адвокатом,\~та здійснених\~ним витрат,\~необхідних для\~надання правничої\~допомоги.\~Розмір витрат\~на оплату\~послуг адвоката\~має бути\~співмірним із: 1)\~складністю справи\~та виконаних\~адвокатом робіт\~(наданих\~послуг); 2)\~часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); 3)\~обсягом наданих\~адвокатом послуг\~та виконаних\~робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.ч.3, 4 ст.137 ЦПК України). Верховний Суд у Постанові від 12 січня 2023 року (справа №\~\~908/2702/21), здійснивши правовий аналіз норм статей\~126,\~129 ГПК України, (вказані статті за своїм змістом є ідентичними до ст.137 та 141 ЦПК України) дійшов висновку, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд: 1)\~має право зменшити розмір\~витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами,

Outcome: approved