Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

У лютому 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» (далі по тексту - позивач) звернулось до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), в якому позивач просив суд: - стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» основну заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в розмірі 16 674,13 грн. В обгрунтування позовних вимог позивач послався на те, що відповідно до рішення Правління ПАТ «ХК «Київміськбуд» житловий будинок за адресою: [ADDRESS] передано експлуатуючій організації - Товариству з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр», який прийнято останнім на підставі акта приймання-передачі від 01 вересня 2014 року. Як вказано у позові, відповідачу на підставі договору купівлі-продажу належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] , в якій, як і у всьому будинку, безперебійно надаються житлово-комунальні послуги. Проте, як зазначає позивач, відповідач оплату за надані житлово-комунальні послуги не вносить, у зв`язку з чим станом 03 лютого 2023 року виникла заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг за період з 01 лютого 2022 року по 31 січня 2023 року включно у розмірі 16 674,13 грн. Крім того, позивач вказує, що підтвердженням надання житлово-комунальних послуг відповідачу є відповідні акти про надання послуг, приймання послуг, здачі-приймання послуг, здачі-приймання робіт, договори на технічне обслуговування пожежних систем, на вивезення та знешкодження (захоронення) твердих побутових відходів, підрядного договору тощо. Зважаючи, що відповідач, як споживач житлово-комунальних послуг, свій обов`язок щодо своєчасної сплати за спожиті послуги не виконує, у зв`язку з чим виникла вказана вище заборгованості, позивач був змушений звернутись до суду з цим позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 лютого 2023 року для розгляду цивільної справи №761/7174/23 визначено суддю Шевченківського районного суду міста Києва Романишену І.П. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 29 березня 2023 року відкрито провадження у справі, вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначено судове засідання. В судове засідання 25 травня 2023 року представник позивача не з`явився хоча і був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, надав суду письмову заяву з проханням розглянути справу за його відсутністю, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечував. В судове засідання 25 травня 2023 року відповідач не з`явився, хоча і повідомлявся належним чином про дату, час та місце його проведення шляхом направлення на адресу: [ADDRESS] рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням копії ухвали про відкриття провадження у справі, копії позовної заяви разом з доданими до неї документами та судової повістки про виклик до суду (штрих-код Укрпошти 0304703076180), проте, відповідно до довідки відділення поштового зв`язку рекомендований лист повернуто на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Водночас, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Таким чином, відповідач вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, причин неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання. Згідно частини 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням частини 1 статті 280 ЦПК України. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, виходить з наступного. Судом встановлено, що позивач є виконавцем житлово-комунальних послуг у житловому будинку, за адресою: [ADDRESS] , відповідно до протоколу засідання Правління ПАТ «ХК «Київміськбуд» від 05 грудня 2012 року №47. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 321825009 від 03 лютого 2023 року за відповідачем на праві власності зареєстровано квартиру [ADDRESS] . Також, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачем, як виконавцем житлово-комунальних послуг у вказаному вище будинку, укладено: - договір №47 на комплекс робіт з технічного обслуговування ліфтів від 01 жовтня 2012 року з Малим приватним підприємством «Перун», - договір №40 на комплекс робіт з технічного обслуговування ліфтів від 01 вересня 2022 року з Товариством з обмеженою відповідальністю «Перун 2020», - договір №107-О на технічне обслуговування пожежних систем №38 від 15 листопада 2012 року з Товариством з обмеженою відповідальністю «Спутнік-Крим», - договір №2/1848-К-12 на вивезення та знешкодження (захоронення) твердих побутових відходів (ТПВ) від 01 жовтня 2012 року, - підрядний договір №16-08-2013то від 01 серпня 2013 року з Приватним підприємством «Виробничо-конструкторська фірма «Промінь», предметом якого є забезпечення безперебійної та безпечної роботи диспетчерської системи шляхом організації їх технічного обслуговування та ремонту. Факт виконання робіт за вказаними вище договорами у будинку [ADDRESS] підтверджено відповідними актами про надання послуг, приймання послуг, здачі-приймання послуг, здачі-приймання робіт. Наведене в сукупності свідчить, що позивач належним чином виконує свої обов`язки по наданню житлово-комунальних послуг мешканцям будинку за адресою: [ADDRESS] , у тому числі відповідачу, проте, останній систематично не виконує свій обов`язок щодо їх оплати. Відповідно до наданого позивачем розрахунку від 03 лютого 2023 року заборгованість відповідача зі сплати наданих житлово-комунальних послуг за період з 01 лютого 2022 року по 03 лютого 2023 року становить 16 674,13 грн. Зважаючи, що відповідач добровільно не оплачує спожиті житлово-комунальні послуги, позивач звернувся до суду з цим позовом. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Згідно з частиною 1 статті 322 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, статтею 10 ЖК України встановлено, що громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію, а статтею 66 ЖК України передбачено, що плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири. Статтею 151 Житлового кодексу України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Так, у статті 67 ЖК України зазначено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, а ст. 68 ЖК України на власників квартир покладається обов`язок своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VIII споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Згідно із пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VIII індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VIII встановлено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Відповідно до статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Крім того, відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач є споживачем комунальних послуг. Даним Законом передбачено, що під договором слід розуміти усну чи письмову угоду між споживачем та виконавцем послуг. Цей Закон також передбачає оформлення письмової угоди через посередництво квитанцій та інших розрахункових документів. Згідно з пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24 січня 2006 року «Про внесення змін до постанови Кабміну від 08 жовтня 1992 року № 572», власник та наймач квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово - комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач належним чином не сплачував, у зв`язку з чим, згідно з розрахунком наданим позивачем, за період з 01 лютого 2022 року по 03 лютого 2023 року утворилась заборгованість, яка складає 16 674,13 грн. Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Суд зауважує, що відповідачем будь-яких заперечень по суті позовних вимог суду не надано. Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із частинами 1, 7 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідач процесуальним правом подання відзиву на позовну заяву, не скористався, тому доводи позивача відповідачем не спростовано. Відповідно до частини 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 5000,00 грн, суд виходить з наступного. Частиною 1 статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до положень частини 1, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до пунктів 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Вимога частини 8 статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні (пункт 53 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 5 000,00 грн, на підтвердження чого надано договір №15/9 про надання правової допомоги від 15 вересня 2022 року, відповідно до пункту 4.2. якого сторони за цим договором домовились, що послуги адвоката надаються клієнту з розрахунку 5000,00 грн, які підлягають оплаті клієнтом на користь адвоката протягом 30 (тридцяти) календарних днів з часу набрання законної сили відповідного рішення суду по справі про стягнення заборгованості; акт приймання-передачі наданих послуг від 24 лютого 2023 року, відповідно до якого адвокатом надано, а позивачем отримано послугу з підготовки та подання позовної заяви про стягнення заборгованості з [PERSON] на суму вартості цієї послуги - 5000,00 грн. Відповідачем будь-яких заперечень щодо стягнення з нього витрат, пов`язаних з наданням позивачу професійної правничої допомоги не надано. Слід зазначити, що у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3)розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово поновому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Оскільки відповідачем не надано ані заяви про зменшення розміру витрат на правову допомогу, ані будь-яких заперечень щодо взагалі стягнення цих витрат на користь позивача, а судом не встановлено завищення витрат на послуги адвоката, неспівмірності їх зі складністю справи та надмірністю таких витрат, суд, враховуючи договірні умови оплати адвокатських послуг, суд визначає відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача, підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 2 684, 00 грн.

Outcome: approved