Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-01 00:00:00

У серпні 2022 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належала квартира в м.Боярка, яку він продав, а за частину отриманих коштів придбав іншу квартиру в м.Боярка (на даний час квартира належить на праві власності його доньці [PERSON] ). За іншу частину грошей, що залишилась, вклав у придбання домоволодіння в [ADDRESS] . У будинку він проживав з серпня 2010 року. За час проживання у будинку, він фізичною працею, особистими коштами приймав безпосередньо участь у покращенні житлових умов, ремонті будинку, споруд, що знаходяться в даному домоволодінні. Вказав, що у нього з [PERSON] почали погіршуватись відносини з 2018 року. Остання постійно з ним скандалила, здійснювала психологічний тиск. Все це є наслідком постійного впливу та тиску [PERSON] на бабусю, яка через похилий вік (майже 80 років), погане самопочуття без його відому подарувала домоволодіння та земельну ділянку онуці. Договір укладений 16 жовтня 2019 року до вирішення судового спору між ним та третьою особою щодо його права користування майном, й лише з метою створити додаткові перешкоди. Такими неправомірними діями відповідач та третя особа мають намір позбавити його житла, на яке він має право. На підставі ст.ст.203, 215, 229, 230, 233 ЦК України, просив суд: визнати за [PERSON] право власності на частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 14 лютого 2023 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з позовом, відповідач [PERSON] вказала, що квартира в м.Боярка не належала ніколи на праві власності позивачу по справі та була продана в 2016 році, а спірний будинок був подарований третій особі ще в 2004 році. Тому жодних коштів в його купівлю [PERSON] не вкладав. Також позивач не надав жодного доказу, що ним вкладені кошти в його подальше будівництво. Інформація про зареєстрованих осіб, яка міститься у поданій позивачем копії будинкової книги, не відповідає дійсності та [PERSON] не має оригіналу такої книги. Через погані стосунки між матірю та сином, остання подарувала будинок своїй онуці, яка здійснює догляд за нею, проявляє турботу, піклування. Вказали, що позивач неодноразово звертався до суду з необґрунтованими позовними заявами, у задоволенні яких було відмовлено. Тому з відповідача слід стягнути витрати на правову допомогу, понесені відповідачем, в розмірі 20\~000 грн. Просила відмовити у задоволенні позову та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 20\~000 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив позов задоволити у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову. У судове засідання третя особа [PERSON] не з`явилась. Про час та місце повідомлена належним чином. Подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до приписів ст. 41 Конституції України та ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно бути позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст.ст. 125, 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". При розгляді справи судом встановлено, що 16 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Марчук Т.С. посвідчено договір дарування, за реєстровим номером 436, за яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] набула у власність земельну ділянку загальною площею 0,0644 га, що розташована за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 3222410300:01:024:5488, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 16 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Марчук Т.С. посвідчено договір дарування, за реєстровим номером 437, за яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] набула у власність житловий будинок загальною площею 235,4 кв.м., житловою площею 111,5 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України). Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2021 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Марчук Тетяна Сергіївна про визнання договору дарування будинку та договору дарування земельної ділянки недійсними відмовлено. Рішення набрало законної сили 30 листопада 2021 року. У рішенні суду вказано, що «Позивачем не було надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження того що укладення спірних договорів не відповідало дійсній волі відповідача [PERSON] , що оскаржувані ним договори дарування вчинялися під впливом обману з боку відповідача [PERSON] , що відповідачем [PERSON] неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що\~\~вплинуло на її волевиявлення, чи вона укладала вказані договори під впливом тяжкої для неї обставини». Не знайшли свого підтвердження й доводи позивача, що його ошукали, навмисно позбавили житла, на його мати вчиняється тиск з боку відповідача. Дані доводи відповідача були перевірені при розгляді цивільної справи 369/6079/20. Крім того, спірний житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , набутий [PERSON] у власність на підставі договору дарування, укладеного 24 квітня 2004 року. Матеріали справи не містять доказів, які саме грошові кошти (ні їх розмір,ні їх походження) були вкладені позивачем або у придбання будинку, враховуючи що договір дарування є безоплатним, або у його ремонт, облаштування, покращення. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Суд зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Предметом у цій справі є також визнання права на спадкування, та обраний позивачами спосіб захисту є ефективним, оскільки надасть можливість у подальшому зареєструвати право власності на земельну ділянку. Як підставу набуття за ним права власності на житловий будинок, позивач посилався на ст.392 ЦК України. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про - визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову). З огляду на те, що відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.328, ч.4 ст.334 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до частини першої\~статті 13 ЦК України\~цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійснені цивільних прав особа повинна додержуватись моральних засад суспільства. Частиною третьою статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Принципи справедливості, добросовісності та розумності - одні з керівних засад цивільно-правового регулювання суспільних відносин, які визначають характер поведінки учасників з точки зору необхідності сумлінного здійснення ними своїх цивільних прав і виконання цивільних обов`язків, а також права та інтереси інших учасників з метою недопущення їх порушення, закріплення можливості адекватного захисту порушеного права або інтересу. Звертаючись до суду позивач не надав жодного доказу на підтвердження доводів про вкладення ним особистих коштів у майно, на яке відповідно могло виникнути право власності. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні поданого позову. Щодо витрат на правову допомогу. Відповідно до\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно до ч. 3 ст.\~133, ст.\~140, ч. 2 ст.\~141 ЦПК України, особа, як понесла витрати, пов`язані з витребуванням доказів та вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, має право вимагати відшкодування цих судових витрат за рахунок іншої сторони. Відповідно до ч. 8\~ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. З матеріалів справи вбачається, що 31 січня 2023 року між Адвокатським бюро «Ганни Семенець» в особі адвоката Семенець Ганни Леонідівни та [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги №19/01/23. 28 лютого 2023 року між Адвокатським бюро «Ганни Семенець» в особі адвоката Семенець Ганни Леонідівни та [PERSON] було підписано акт/звіт до договору №19/1 від 31.01.2023 року відповідно до якого вбачається, що договірна вартість послуг: фіксована ціна становить 20\~000 грн. Дослідивши, додані представником відповідача, докази щодо обсягу послуг, наданих адвокатом, а також враховуючи складність даної цивільної справи та часом витраченим адвокатом, суд приходить до висновку про обґрунтованість понесених витрат відповідача на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000, 00 гривень. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved