Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) за період\~з 01.07.2014\~по 30.07.2022 в сумі 29 518,64 грн. та судовий збір 2 481 грн. з підстав та мотивів викладених у письмовій формі. В обґрунтування позовних вимог посилається на додані до позовної заяви письмові докази, які підтверджують право вимоги до відповідача та розмір заборгованості останнього. Як на підставу задоволення вимог вказує на положення ст. ст. 4, 11, 16, 256, 257, ч. 2 ст. 264,267, 360, 431, 509, 526, 530, 625, 634 ЦК України, ст. ст. 64, 66, 67, 162 Житлового кодексу України, п. 3, 4 ч. 2 ст. 6, п. 5 ч. 2 ст. 7, ч. 1, 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», Правила надання послуг з постачання теплової енергії, Правила надання послуги з постачання гарячої води. Оскільки наявну заборгованість погасити в добровільному порядку відповідач відмовляється, а тому позивач звернувся до суду з відповідним позовом, який просить задовольнити. Позовна заява надійшла до Личаківського районного суду м. Львова 22.09.2022. Ухвалою судді від 23.11.2022 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у справі. 19.12.2022 від відповідача надійшов відзив на позов та заява про застосування строку позовної давності. Відповідач зазначає, що з часу, як він став власником квартири [ADDRESS] , він жодного разу не сплачував позивачу кошти з централізованого опалення, що і підтверджує сам позивач у позовних вимогах та наданому ним розрахунку. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 28.09.2018 у справі № 463/1137/18 та ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 28.05.2020 у справі № 463/2587/20, судові накази про стягнення з нього оплати за послуги з централізованого опалення, були скасовані. У Постанові Великої Палати Верховного Суду в справі № 712/8916/17 від 07.07.2020 зазначено, що звернення із заявою про видачу судового наказу не перериває строк позовної давності за заявленою вимогою, переривання строку відбувається лише при поданні позову з цією вимогою. Подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи за її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Враховуючи, що подання позивачем заяв про видачу судового наказу не перервало загальної позовної давності, позовна давність спливла, оскільки минуло три роки, а тому відповідач просить застосувати позовну давність тривалістю у три роки у зв`язку з чи у позові відмовити у повному обсязі. 31.01.2023\~від представника\~позивача на\~адресу суду\~надійшла відповідь\~на відзив\~у якій\~зазначено,\~щоЛМКП\~«Львівтеплоенерго» з\~доводами викладеними\~у відзиві\~відповідача не\~погоджується,\~вважає твердження\~відповідача,\~безпідставними і\~необгрунтованими,\~оскільки споживачі\~зобов`язані\~оплачувати житлово-комунальні\~послуги,\~якщо вони\~фактично ними\~користуються.\~Водночас у\~ст.\~9\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» зазначено,\~що відсутність\~договору про\~надання житлово-комунальних\~послуг не\~може бути\~підставою для\~звільнення споживача\~від оплати\~послуг.\~Відповідачем не\~надано доказів\~неналежного надання\~послуги з\~постачання теплової\~енергії,\~факт надання\~йому такий\~відповідач не\~заперечує.\~Що стосується\~строку позовної\~давності,\~то ст.\~264\~ЦК України\~передбачено,\~що перебіг\~позовної давності\~переривається вчиненням\~особою дії,\~що свідчить\~про визнання\~нею свого\~боргу або\~іншого обов`язку.\~Після переривання\~перебіг позовної\~давності починається\~заново. До\~дій,\~що свідчать\~про визнання\~боргу або\~іншого обов`язку,\~можуть,\~з урахуванням\~конкретних обставин\~справи,\~належати письмове\~прохання відстрочити\~сплату боргу,\~письмове звернення\~боржника до\~кредитора щодо\~боргу.\~Такими діями\~зі сторони\~відповідача позивач\~вважає звернення\~ [PERSON] \~до ЛМКП\~«Львівтеплоенерго» із\~проханням укладення\~договору на\~реструктуризацію боргу,\~а тому\~строк позовної\~давності був\~перервано шляхом\~волевиявленого визнання\~відповідачем свого\~боргу.\~Крім того,\~заяви про\~видачу судового\~наказу в\~порядку,\~передбаченому ЦІІК\~України,\~переривають перебіг\~позовної давності. Посилання відповідача\~на постанову\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 07.07.2020\~у справі\~№ 712/8916/17 є безпідставним, оскільки у такому йдеться про інші обставини справи - відмова у видачі судового наказу у зв`язку з наявністю між сторонами спору про право, тому висновок є нерелевантним до правовідносин, що виникли у даній справі. Відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів. Ураховуючи те, що судовий захист права на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу, як особливої форми судового рішення, подання заяви про видачу судового наказу перериває перебіг строку позовної давності (постанова ВСУ від 23.05.2018 у справі № 216/5756/15-а), а тому строк позовної давності позивачем не є пропущеним. 06.02.2023 від відповідача до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, у якому зазначено, що відповідь на відзив не відповідає вимогам ч. 3 ст. 179 ЦПК Україна, та така відповідь на відзив є безпідставною та необгрунтованою, відповідач вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. 21.02.2023 від представника позивача до суду надійшли додаткові письмові пояснення, які долучені до матеріалів справи. 27.02.2023 від відповідача до суду надійшло заперечення на додаткові письмові пояснення, які долучені до матеріалів справи. 07.03.2023 відповідачем суду надані додаткові документи, які долучені до матеріалів справи. З врахуванням вищенаведеного, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів і письмових пояснень, викладених у заявах по суті справи, в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12, 13\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд встановив, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 19). У зазначеній квартирі зареєстровані за місцем проживання двоє осіб, а саме: власник [PERSON] , [INFO] та його донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою № 1 з місця проживання про склад сім`ї і реєстрації (а.с. 18) та відомостями з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб № 116059 (а.с. 129). 17.04.2018 Личаківським районним судом м. Львова у цивільній справі № 463/1137/18 (провадження № 2-н/463/111/18) видано судовий наказ, яким, з врахуванням помилки, виправленої ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 30.07.2018 стягнуто з [PERSON] на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення за період\~01.07.2014\~по 31.01.2018 в розмірі 10 181,15 грн., інфляційні втрати в розмірі 1727,49 грн. та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 359,55 грн., а також судовий збір в розмірі 176,20 грн. 26.09.2019 [PERSON] звернувся до суду з заявою про скасування судового наказу (справа 463/1137/18, а.с. 35 ), в якій просить скасувати згаданий вище судовий наказ, з мотивів необґрунтованості розміру заборгованості, який представлено стягувачем, оскільки він став власником квартири 30.09.2014, тоді як заборгованість обрахована за більш ранній період. При цьому, між ним та ЛМКП «Львівтеплоенерго» відсутній укладений договір про надання послуг. Також, подав до суду клопотання про поновлення строку для подання заяви про скасування судового наказу, оскільки такий ним не отримувався, і отримав його лише 25.09.2018 під час ознайомлення з матеріалами справи. За результатами розгляду заяви [PERSON] судом 30.07.2018 скасовано судовий наказ виданий 17.04.2018 у цивільній справі № 463/1137/18 (справа 463/1137/18, а.с. 46 ). 04.05.2020 Личаківським районним судом м. Львова у цивільній справі № 463/2587/20 (справа № 463/2587/20, а.с. 15) видано судовий наказ за заявою ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення з [PERSON] заборгованості за надані послуги з централізованого опалення з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості за період з 01.02.2018. по 31.01.2020, в розмірі: 8172,10 грн. - основний борг, 539,44 грн. - інфляційні втрати, 354,93 грн. 3% річних та судового збору. 22.05.2020 [PERSON] звернувся до суду із заявою про скасування вищевказаного судового наказу (справа № 463/2587/20, а.с. 19) з тих мотивів, що вимоги ЛМКП «Львівтеплоенерго» є неправомірними та необґрунтованими, оскільки між сторонами існує спір, який вже розглядається Личаківським районним судом м. Львова в порядку позовного провадження, справа № 463/7139/18. За результатами розгляду заяви [PERSON] судом 28.05.2020 скасовано судовий наказ виданий 04.05.2020 у цивільній справі № 463/2587/20 (справа 463/2587/20, а.с. 24). Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Личаківського районного суду від 22.01.2019 у справі № 463/5896/18 (провадження № 2/463/508/19), яке набрало законної сили 01.10.2019 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про визнання рахунків оплати за послуги з централізованого опалення недійсними і такими, що не підлягають оплаті, зобов`язання до вчинення дій та застосування строку позовної давності до нарахованої суми боргу. Постановою 01.10.2019 Львівським апеляційним судом залишено без змін зазначене рішення та судами встановлені наступні факти: обов`язок по оплаті послуг з централізованого опалення у позивача [PERSON] виник з 03.06.2013, оскільки відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.2 ст. 1220 ЦК України). Згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкодавець [PERSON] , якому належала квартира [ADDRESS] , помер [INFO] (справа № 463/5896/18, а.с. 32); споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг. При цьому, такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.03.2018 у справі № 401/710/15-ц; також [PERSON] не представлено жодного доказу на підтвердження помилковості здійснених позивачем нарахувань заборгованості за спірний період, не заявлено жодних претензій щодо якості наданих послуг. Відповідно до Закону України «Про теплопостачання» Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власність зобов`язує. Згідно зі ст.322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1, ч.2 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Обов`язок споживача оплачувати послуги з теплопостачання закріплений також статтею 160 ЖК України, згідно якої члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Таким чином, необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов`язок, а не право сторін. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (постанова Верховного Суду України у справі № 6-59цс13 від 30.10.2013), оскільки згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачем. Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами відсутній письмовий договір про надання житлово-комунальних послуг, проте послуги з централізованого опалення відповідачу надавалися, а він ними користувався, що не заперечується відповідачем. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Оскільки між позивачем та відповідачами виникли правовідносини по наданню, з одного боку, та споживанню, з іншого боку, комунальних послуг по теплопостачанню, які врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, відповідачі мають зобов`язання перед позивачем по оплаті комунальних платежів. У відповідності до вимог п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно з ч.1 ст.10 Закону «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Відповідно до ст. 162 ЖК Української РСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у первинній редакції). Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2017 року № 633, чинної з 30 серпня 2017 року). Якщо договором не встановлений інший термін, то з 21 числа кожного місяця починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення. (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14.02. 2018 у справі № 639/10591/14-ц, постанові Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2019 у справі № 642/2858/16). Крім того, відповідно до ст.ст. 319, 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається із позовної заяви та додатків до неї, позивачем надаються послуги з централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] . З представленого позивачем розрахунків заборгованості (а.с. 20-21) вбачається, що відповідач не вносив плату з надані послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість за централізоване опалення за період з липня 2014 по липень 2022 в загальному розмірі 29518,64 грн. Відповідач не заперечує того, що користувався наданими позивачем послугами та не вносив плату за зазначений період, однак просить суд застосувати загальний строк позовної давності встановлений ст. 256 ЦК України, який був пропущений позивачем та застосувати наслідки пропуску такого строку. Звертає увагу суду, що такий строк не переривався із поданням ЛМКП "Львівтеплоенерго" заяв 03.03.2018, 23.03.2020 про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості. Також посилається на Постанову ВП ВС від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, у якій зазначено, що звернення із заявою про видачу судового наказу не перериває строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги. Представник позивача зазначає, що до цієї справи не застосовуються висновки викладені ВП ВС у постанові від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, оскільки у такій справі йшла мова про переривання строку позовної давності зверненням із заявою про видачу судового наказу, за наслідками розгляду якого суд відмовив у видачі судового наказу у зв`язку із наявністю спору про право, яке полягало у неможливості боржника подати до суду заяву про застосування строку позовної давності. Отже, такий висновок є нерелевантним до правовідносин, що виникли у даній справі. Враховуючи наведене вище, проаналізувавши висновки Великої Палати Верховного Суду висловлених у постановах від 21.01.2015 у справі № 6-214цс14; від 13.01.2016 у справі № 6-931цс15, від 23.05.2018 у справі № 216/5756/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 щодо застосування строку позовної давності, суд дійшов до наступного висновку. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу і позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач. Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Судовий наказ відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК України, є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. У відповідності до ст. 258 ЦПК України судовий наказ є одним із видів судових рішень. Верховний Суд України прийшов до висновку, що відповідно до ч.1 ст.160 ЦІК України судовий наказ є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів. Ураховуючи те, що судовий захист права на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу, як особливої форми судового рішення, подання заяви про видачу судового наказу перериває перебіг строку позовної давності (постанова ВСУ від 23.05.2018 року у справі №216/5756/15-ц). Таким чином, ЛМКП "Львівтеплоенерго" з часу звернення до суду 03.03.2018 з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за період\~01.07.2014\~по 31.01.2018 в розмірі 10 181,15 грн. до моменту звернення із цим позовом (22.09.2022) пропустило строк позовної давності, оскільки з часу переривання позовної давності за цими вимогами минуло понад 4,5 роки. Одночасно ЛМКП "Львівтеплоенерго" з часу звернення до суду 23.03.2020 із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за період\~01.02.2018\~по 31.01.2020 до моменту звернення із цим позовом (22.09.2022) не пропустив строк позовної ддавності. Оскільки трирічний строк позовної давності за цими вимогами спливає лише 23.03.2023, й до цього строку позивач мав право звернутись із відповідним позовом. При цьому, станом на 23.03.2020 (день подання заяви про видачу судового наказу) вже діяла редакція ст. 165 ЦПК України, яка регулює питання строку позовної давності у наказному провадженні, зокрема згідно з ч. 1 п. 5 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою. Таким чином, законодавець передбачив унеможливлення порушення права боржника щодо застосування строку позовної давності у наказному проваджені. А тому, враховуючи, що відповідач, користуючись послугою з централізованого опалення, зобов`язаний оплачувати таку, однак вказаного обов`язку належним чином не виконав, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованості за період з березня 2018 по липень 2022 в розмірі 17 933,72 грн. В іншій частині позовних вимог суд застосовує вимоги ч. 4 ст. 267 ЦК України (сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові) та відмовляє у позові. При цьому, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 1503,23 гривні судового збору, тобто 60,59 % розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial