Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство «АЛЬФА-БАНК» (після зміни найменування «СЕНС БАНК») звернулося до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (після зміни імені [PERSON] ), [PERSON] , про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими що втратили право користування майном. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що згідно рішення №5/2019 AT «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року прийнято рішення щодо припинення Акціонерного Товариства «УКРСОЦБАНК» шляхом приєднання до Акціонерного Товариства «АЛЬФА-БАНК» де в п.1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків «Укрсоцбанк» є Акціонерне Товариство «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року. Тобто, AT «Альфа-Банк» є правонаступником прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк». Позивачу належить на праві приватної власності - двокімнатна квартира загальною площею 54,80 кв.м., житловою площею 29,00 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивачем таке право було зареєстроване відповідно до договору іпотеки. 18.06.2008 між позивачем та громадянином [PERSON] було укладено договір кредиту №389/50/08-Пі, відповідно до якого Банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 100 000,00 доларів США. В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором №389/50/08-Пі, [PERSON] , [PERSON] ( [PERSON] ), [PERSON] як «Іпотекодавці» передали в іпотеку двокімнатну квартиру, загальною площею 54,80 кв.м., житловою площею 29,00 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Оскільки [PERSON] не належним чином виконував взяті на себе зобов`язання по кредитному договору - AT «Альфа Банк» звернув стягнення на квартиру Іпотекодавця на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (п 4.5.3. Іпотечного договору) та звернувся з відповідною заявою до державного реєстратора. Правовою підставою для реєстрації права власності AT «Альфа Банк» на нерухоме майно, є відповідне застереження в п.п. 4.5.3. Договору іпотеки від 18.06.2008, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Державний реєстратор Сорока Валерій Миколайович прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44458987 від 06.12.2018, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (додається). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових пряв на нерухоме про реєстрацію права власності від 18.11.2020 № 233039406, право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за АТ «Альфа-Банк». Таким чином, законним власником квартири за адресою: [ADDRESS] є АТ «Альфа Банк». Втративши право власності на квартиру, відповідач втратив відповідно до ст. 317 ЦК України право користування. Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих у житловому приміщенні, у спірній квартирі, власником якої є АТ «АльФа Банк», зареєстровані відповідачі: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Позивач звертався до відповідачів з вимогою добровільно звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення. Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, колишній власник, продовжує користуватися ним та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії відповідачів створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном. Таким чином, подальше проживання відповідачів в квартирі, що належить на праві власності АТ «Альфа Банк», та відмова добровільно звільнити помешкання, перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси АТ «Альфа Банк». З наведених підстав просить визнати відповідачів такими що втратили право користування - двокімнатною квартирою, загальною площею 54,80 кв.м., житловою площею 29,00 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зняти їх з реєстраційного обліку за цією адресою та стягнути витрати по сплаті судового збору. Ухвалою суду від 12.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими що втратили право користування майном. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 14.06.2021 продовжено строк підготовчого провадження у справі строком на 30 днів. Ухвалою суду від 12.08.2021 підготовче провадження по даній цивільній справі було закрито, призначено справу до розгляду по суті. 06.10.2021 до суду надійшли письмові пояснення відповідача [PERSON] , в яких вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог, вважає позов необґрунтованим. 26.11.2021 до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача [PERSON] , в яких він просить відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у тексті пояснень. 13.01.2022 до суду надійшло клопотання представника відповідачів адвоката Данілова С.В. про заміну персональних даних відповідача [PERSON] на [PERSON] , у зв`язку із зміною імені, про що надав копію свідоцтва про заміну імені серії [NUMBER] від 22.05.2019. 13.01.2022 до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача [PERSON] - адвоката Данілова С.В., в яких він просив відмовити в задоволенні позову, вважає позов необгрунтованим. 13.01.2022 до суду надійшла заява представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвоката Данілова С.В. про зупинення провадження у справі. 30.01.2023 до суду надійшла заява представника позивача, в якій просив розглянути справу за відсутності уповноваженого представника та зазначив про зміну найменування позивача - юридичної особи з АТ «Альфа-банк» на АТ «Сенс банк». Ухвалою суду від 05.04.2023 у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] - адвоката Данілова С.В. та заяви представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвоката Данілова С.В. про зупинення провадження у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «СЕНС-Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими що втратили право користування майном, відмовлено. Представник позивача у судовому засіданні 05.04.2023 підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат Даніловим С.В. у судовому засіданні 05.04.2023 заперечили проти заявлених позовних вимог. Учасники судового процесу в засідання суду 11.05.2023 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялися. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд встановив наступне. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Однією з засад судочинства, регламентованої п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 18.06.2008 між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Уксоцбанк» (правонаступником якого згідно рішення AT «Укрсоцбанк» №5/2019 від 15.10.2019 є AT «Альфа-Банк» (після зміни найменування «СЕНС БАНК»)) та відповідачем [PERSON] був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 389/50/08-Пі, згідно якого банк надає позичальнику грошові кошти у розмірі 100 000,00 доларів США зі сплатою 14% річних та комісії в розмірі та в порядку, визначеному у Додатку № 1 цього Договору (а.с.7-11). Цього ж числа, між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Уксоцбанк» (правонаступником якого згідно рішення AT «Укрсоцбанк» №5/2019 від 15.10.2019 є AT «Альфа-Банк» (після зміни найменування «СЕНС БАНК»)) та відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено іпотечний договір №04/І-348 від 18.06.2008. Відповідно до п.1.1 іпотечного договору, іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання першим іпотекодавцем ( [PERSON] ) зобов`язань перед іпотекодержателем за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 389/50/08-Пі від 18.06.2008 нерухоме майно, яким є: двокімнатна квартира загальною площею 54,80 кв.м, житловою площею 29,00 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, у зв`язку з невиконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором згідно ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за AT «Альфа-Банк» (після зміни найменування «СЕНС БАНК») . Правовою підставою для реєстрації права власності AT «Альфа-Банк» (після зміни найменування «СЕНС БАНК») на нерухоме майно є відповідне застереження в договорі іпотеки від 18.06.2008 року (п.4.5.3) із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № інформаційної довідки 233039406 від 18.11.2020, власником квартири під номером [ADDRESS] . Підстава для державної реєстрації - повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, серія та номер:13.3-03/96-9311, виданий 18.10.2018, видавник: АТ«Уксоцбанк»; повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, серія та номер:08.306-297/96-15234, виданий 27.11.2017, видавник: АТ«Уксоцбанк»; іпотечний договір серія та номер №04/І-348 від 18.06.2008, виданий 18.06.2008 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриття розділу) індексний номер: 44458987 від 06.12.2018, [PERSON] , Київська філія комунального підприємства «Реєстрація бізнесу» Коровинської сільської ради Недригайлівського району Сумської області м. Київ (а.с.15-17). 17.11.2020 AT «Альфа-Банк» (після зміни найменування «СЕНС БАНК») на адресу відповідачів направило вимогу про добровільне виселення, у випадку невиконання ними даної вимоги AT «Альфа-Банк» (після зміни найменування «СЕНС БАНК») звернеться до суду та органів державної виконавчої служби для здійснення примусового виселення (а.с.18). Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих у житловому приміщенні, у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані фізичні особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 14). Судом встановлено, що на теперішній час позивач не може вільно розпоряджатися належним йому нерухомим майном у зв`язку з фактичним проживанням там відповідачів, що підтверджено вимогою позивача за вих. №7258 від 17.11.2020 про добровільне звільнення всіма мешканцями приміщення, за адресою: [ADDRESS] , зі зняттям всіх мешканців житла з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб відповідного РВ УМВС України. Позивач зазначає, що відповідачі не виконали вимогу про виселення, продовжують користуватися спірною квартирою та створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватися та розпоряджатися нерухомим майном. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, а засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 Житлового кодексу Української РСР. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15). Такий правовий висновок підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року по справі № 643/18788/15-ц, провадження № 14-93цс19. У цій постанові, зокрема зазначено, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню вказані норми. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку» є передбачуваними. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК УРСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику. Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом. Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19). Подібні висновки висловлені Верховний Судом у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 640/15833/16-ц, провадження № 61-44536св18 та у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 335/6482/19. Докази про те, що передана в іпотеку спірна квартира була придбана відповідачами за кредитні кошти відсутні. Навпаки, згідно даних в іпотечному договорі від 18.06.2008, предмет іпотеки належить іпотекодавцям на праві спільної часткової власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого КП «Служба замовника житлово-комунальних послуг» Оболонського району м. Києва 29 грудня 2005 на підставі розпорядження № 2970 від 29.12.2005, право власності на яку зареєстроване згідно з реєстраційним написом на право встановлювальному документі КП «Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 31 січня 2006 року № запису 2931 в книзі, тобто задовго до укладення ними іпотечного договору від 18.06.2008, яким згадана квартира була передана в іпотеку з метою забезпечення виконання кредитного договору від 18.06.2008 № 389/50/08-Пі. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 77-80 ЦПК України. Відповідно до частини першої ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, у справі, що розглядається, кредитодавець, який набув право власності на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення у позасудовому порядку, заявив про наявність перешкод у користуванні своєю власністю, оскільки в спірній квартирі зареєстровані відповідачі, які відмовляються виселятися з квартири. Разом з тим, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, зазначені вище норми законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , оскільки при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя позивач AT «Альфа-Банк» був обізнаний про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцям відповідачам, зокрема, про наявність відповідних речових прав відповідачів, які були власниками квартири, зареєстровані і проживають у спірному житловому приміщенні. Частина друга статті 109 ЖК УРСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику, тому Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника спірної квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою. Позовні вимоги у частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку є взаємопов`язаними із вимогами про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, у зв`язку з чим також задоволенню не підлягають. До того ж, за приписами норми ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов АТ «СЕНС БАНК» до відповідачів про зняття з реєстраційного обліку та визнання такими, що втратили право користування майном, є необґрунтованим та не підлягає задоволенню у повному обсязі. У порядку ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed