Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому вказав, що 29 грудня 2020 року у м. Києві між ним та відповідачем було укладено письмовий договір позики у вигляді розписки, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 16600 (шістнадцять тисяч шістсот) грн 00 коп., які зобов`язувався повернути в строк до 31 грудня 2020 року. Разом з тим, у розписці відповідач зазначив, що у разі прострочення платежу згоден відшкодувати позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, за кожен день невиконання зобов`язань, від суми боргу. До сьогоднішнього часу відповідач так і не повернув позивачеві взяті в борг грошові кошти, уникає зустрічі з ним, не відповідає на телефонні дзвінки позивача та не виконує своїх зобов`язань за договором. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по позиці за розпискою в сумі 51929,66 грн, з яких: 16600,00 (сума боргу) + 6 869,08 (інфляційне збільшення) +1118,79 (штрафні санкції)+ 10 741,79 грн.(2*НБУ) = 35329,66 грн, а також штраф за прострочення повернення коштів складає в сумі 16600,00 грн. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Орловська В.А. в судове засідання не з`явилися, натомість його представник подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовільнити та розглянути справу за їх відсутності, щодо ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився, не повідомивши суд про причину своєї неявки, відзив не надав, клопотань від нього не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного провадження у відсутність сторін на підставі наявних у справі письмових доказів, враховуючи положення ст. 280 ЦПК України, ухвалити у справі заочне рішення. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних мотивів. Так, судом установлено, що 29 грудня 2020 року у м. Києві між [PERSON] та відповідачем було укладено письмовий договір позики у вигляді розписки, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 16600 (шістнадцять тисяч шістсот) грн 00 коп., які зобов`язувався повернути в строк до 31 грудня 2020 року. Разом з тим, у розписці відповідач зазначив, що у разі прострочення платежу згоден відшкодувати позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, за кожен день невиконання зобов`язань, від суми боргу; суму річних, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, визначив в розмірі 365%; суму інфляційних, відповідно до законодавства України. У випадку прострочення повернення коштів більше як на 30 календарних днів, додатково зобов`язався сплатити штраф в десятикратному розмірі від суми боргу. Штраф, у зазначеному розмірі зобов`язався сплачувати за кожні прострочені 30 календарних днів (а.с. 14). Так, [PERSON] у передбачений строк борг за розпискою від 29 грудня 2020 року не повернув. У результаті прострочення вказаного платежу за розпискою, за відповідачем утворилася заборгованість, яка станом на 31 березня 2023 рік становить 51929,66 грн, з яких: 16600,00 (сума боргу) + 6 869,08 (інфляційне збільшення) +1118,79 (штрафні санкції) + 10 741,79 грн. (2*НБУ) = 35329,66 грн, а також штраф за прострочення повернення коштів складає в сумі 16600,00 грн. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного Кодексу України). Відповідно до правового висновку викладено Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 «боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом ( ч.2 ст. 625 ЦК України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. ВС підкреслив, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Наявність оригіналу розписки у позивача свідчить про невиконання відповідачем умов договору позики та порушення ним вимог ст.1049 ЦК України. Відповідно до с. 1, ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» в редакції від 11 липня 201 року, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції виконується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача доведені повністю та не спростовані в жодній мірі належними та допустимими доказами відповідача, тому, вказана сума боргу підлягає стягненню. Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути 51929,66 грн, з яких: 16600,00 (сума боргу) + 6 869,08 (інфляційне збільшення) +1118,79 (штрафні санкції) + 10 741,79 грн. (2*НБУ) = 35329,66 грн, а також штраф за прострочення повернення коштів складає в сумі 16600,00 грн. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved