Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя, визначення порядку користування жилими приміщеннями, посилаючись на те, що сторони з 13.12.2006 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. У 2015 році позивач переніс інсульт та йому було встановлено інвалідність 2 групи. Після перенесеного інсульту відносини між сторонами стали погіршуватися, внаслідок чого, відповідачка фактично виселила позивача з будинку. Фактичні сімейні відносини між сторонами припинені у вересні 2018 року. За час шлюбу сторонами було нажито нерухоме майно, а саме: житлова квартира [ADDRESS] , а також істотно збільшено у вартості нерухоме майно житловий будинок [ADDRESS] , зазначена нерухомість зареєстрована на відповідачку. На даний час відповідачка користується повністю всім будинком (прибудинковими будівлями) та квартирою. Одночасно, відповідачка не дає можливості позивачу проживати за спірними об`єктами нерухомого майна, адже вважає їх особистою власністю, тому просив суд визнати спільною власністю подружжя житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , поділити це спільне майно шляхом визнання за кожним із подружжя право власності на 1/2 частину вищезазначеного будинку та визначити порядок користування зазначеним житловим будинком; поділити житлову квартиру [ADDRESS] , загальною площею 55,36 кв.м, визначивши за [PERSON] право власності на 1/2 частину зазначеної квартири та визначити порядок зазначеною квартирою. Та з зустрічним позовом звернулася [PERSON] до [PERSON] про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю дружини, посилаючись на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, спільних дітей від шлюбу не мають. Відповідач зібрав речі та покинув будинок та дружину, пішов до іншої жінки, тобто сторони тривалий час не проживають разом, [PERSON] зазначила, що житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , є її особистою власністю, оскільки придбаний нею до шлюбу за особисті кошти. Крім того, житлова квартира [ADDRESS] , є особистою власністю [PERSON] , хоча і куплена під час шлюбу, проте придбана за рахунок продажу майна, яке належало її матері, потім було подаровано їй на праві приватної власності. Відповідач після реєстрації шлюбу не працював, доходу не мав, а позивачка працювала і мала велику кількість нерухомого майна, яке вона з часом продавала, тому позивачка просила суд визнати квартиру [ADDRESS] , її особистою власністю та визнати за нею право особистої власності на квартиру [ADDRESS] . Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним у судове засідання не з`явився, його представник адвокат Штабовенко Д.В., у судовому засіданні підтримав первісний позов позивача у повному обсязі, просив суд його задовольнити, зустрічний позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Пояснив суду, що [PERSON] з 13.12.2006 року по 2021 рік перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . У 2015-2016 р.р. [PERSON] став інвалідом і переїхав від [PERSON] . Зазначив, що житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] придбала до шлюбу, 04.05.2006 р., ціна зазначеного будинку складала 156000,00 грн. (57 кв. м). Зазначений будинок було перебудовано, з часу придбання стало 130 кв.м. З 2006 р. по 2021 р., вартість будинку зросла на 76%, згідно висновку експерта. Зазначив, що згідно ст.62 СК України, внаслідок затрат вартість майна збільшилася і тому майно має бути визнано спільною сумісною власністю подружжя. Зазначив, що позивач працював, докази є, тому просив суд визнати 1/2 частину будинку за позивачем у первісному позові. Пояснив, що квартира була придбана під час шлюбу у квітні 2007 року (23.04.2007). Крім цього, зазначив, що був ремонт, реконструкція, об`єкт був завершений, доказів знесення будинку немає, дозволів законодавство не вимагає. [PERSON] не може звернутися і внести дані щодо площі будинку, оскільки [PERSON] є власником. Відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним позовом у судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Левицька Ю.В. у судовому засіданні первісний позов не визнала, просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог, зазначила, що квартиру [ADDRESS] , придбала за особисті кошти, оскільки була продана інша квартира та будинок її родини. 23.04.2007 р. [PERSON] продала квартиру по [ADDRESS] і 23.04.2007 р., у той же день придбала квартиру по [ADDRESS] , тобто в один день і продала квартиру і придбала другу квартиру. Зазначила, що будинок придбала до шлюбу. Не заперечувала, що будинок був поліпшений і зроблено ремонт, державний акт на землю також був виданий на [PERSON] . Експерт у експертизі зазначає, що житловий будинок не внесений у реєстр, декларації будівельної немає,за технічним паспортом є новий будинок, але він не оформлений. За документами (реєстр) є старий будинок, новий будинок не введений в експлуатацію. Юридично будинку не існує, тому вимоги позивача за первісним позовом не підлягають задоволенню. Зустрічний позов [PERSON] підтримала у повному обсязі, просила суд його задовольнити. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін у справі, дослідивши усі докази у сукупності, суд вважає, що первісний позов [PERSON] не є обґрунтованим, тому не підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] є обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 13.12.2006 року, Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, було зареєстровано шлюб між сторонами у справі, актовий запис №832. Шлюб між сторонами розірвано за рішенням Запорізького районного суду Запорізької області, від 12.08.2021р., яке набрало законної сили 14.09.2021 року. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №222458352 від 02.09.2020, власником квартири [ADDRESS] , є [PERSON] , квартира належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 23.04.2007 р., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 23.04.2007 р. укладеного між [PERSON] , [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони, та посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гришиною В.І., зареєстровано в реєстрі за №1-520 (який міститься в матеріалах справи), що також підтверджується технічним паспортом виготовленим за матеріалами технічної інвентаризації від 14.03.2007 р. на зазначену квартиру, складеного ТОВ «ЗМБТІ» . Згідно договору купівлі-продажу від 23.04.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бєлкою В.М., зареєстровано в реєстрі за №946, [PERSON] продала [PERSON] та [PERSON] належну їй квартиру [ADDRESS] , яка була її особистою приватною власністю, оскільки була особисто подарована їй матерю, що також підтверджується Витягом з державного реєстру правочинів №3879430 від 23.04.2007 р. Продаж зазначеної квартири [PERSON] здійснила за 234825,00 грн. У той же день, 23.04.2007 р., [PERSON] , згідно договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гришиною В.І., зареєстровано в реєстрі за №1-520, купила у [PERSON] та [PERSON] квартиру, [ADDRESS] , вартість квартири складає 287850,00 грн. З огляду на вищевикладене, оскільки вищевказана квартира була придбана за рахунок матеріальних коштів, що належать особисто, [PERSON] , остання зазначає, що квартира [ADDRESS] є її особистою приватною власністю і поділу не підлягає. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №222457726 від 02.09.2020, власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 57,6 кв.м, площа земельної ділянки 3442 кв.м, загальна вартість нерухомого майна 86763, є [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 04.05.2006 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого державним нотаріусом Запорізької районної державної нотаріальної контори Кравцовою Л.М., зареєстровано в реєстрі за №907 (міститься в матеріалах справи). Згідно відповіді та доданого технічного паспорту ТОВ ЗМБТІ, за вих.№10224 від 28.12.2020 р., технічна інвентаризація об`єкту нерухомості за адресою: [ADDRESS] , після 06.02.2006 року, фахівцями товариства не проводилася. З доданої справи вбачається, що власником зазначеного будинку є [PERSON] (після шлюбу [PERSON] ). Відповідно до державного акту на землю серії ЯЖ №070605, виданого 22.10.2009 р., земельна діляка, що розташована за адресою: [ADDRESS] , для ведення особистого селянського господарства належить [PERSON] на підставі рішення Розумівської сільської ради №109 від 21.03.2008 р. На підставі ухвали Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 29.04.2021 [PERSON] було заборонено вчиняти дії, спрямовані на відчуження нерухомого майна: житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно висновку експерта №0018 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи у цивільній справі №335/8850/20 від 20.12.2021 р., складеного [PERSON] , ринкова вартість нерухомого майна, домоволодіння [ADDRESS] визначена порівняльним підходом, станом на час проведення експертизи становить 1555989,88 грн. Ринкова вартість нерухомого майна, домоволодіння [ADDRESS] визначена порівняльним підходом, станом на 04.05.2006 року , імовірно складала 156161,47 грн. Визначити вартість ремонтних робіт, здійснених за період з грудня 2006 року по момент проведення експертизи, в об`ємі даних наявних в матеріалах цивільної справи, з зв`язку з відсутністю кошторисної документації з переліком будівельних робіт та з урахуванням того, що роботи виконувались господарським способом не надається за можливе. За результатами проведеного дослідження у відсотковому співвідношенні ринкова вартість домоволодіння [ADDRESS] , у фактичному стані (з урахуванням поліпшень домоволодіння проведених у період з 2006 року по теперішній час) збільшилася в порівнянні з вартістю вказаного домоволодіння в стані на 2006 рік (без урахування поліпшень домоволодіння у період з 2006 року по теперішній час) на 76%. Проте, відповідно до даних, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 222457726 від 02.09.2020 р. загальна площа будинку не змінилася (57,6 кв.м). Проєкт реконструкції (ремонту) будинку суду не наданий та відповідно зміни у плані будинку щодо зміни площі та доданих об`єктів державну реєстрацію прав не проходили, даних про прийняття в експлуатацію реконструйованого будинку (зі збільшеною площею та збудованими спорудами) немає. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у\~статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~статті 364 ЦК України). Частинами 1, 2\~ст. 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України\~встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11\~(надалі - Постанова). Зі змісту п.п. 23, 24 указаної постанови слідує, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30\~Постанови\~рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.\~63, ч. 1 ст.\~65 СК. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. При цьому суд зазначає, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, що дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Лише у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає поділу між подружжям на підставі\~ст. 60 СК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). За правилами статей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~ст. 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. З Позиціі Великої Палати Верховного Суду, вбачається, що у статті\~6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободи від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997\~року № 475/97-ВР (далі Конвенція) проголошено принцип справедливого розгляду справи, за\~яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно зі статтю 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття\~5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права (пункт 1). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.\~Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом уведення в дію «законів». Більше того, верховенство права як один з фундаментальних принципів демократичного суспільства є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справах: від 20 травня 2010 року «Україна-Тюмень» проти України» (заява №\~22603/02);\~від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France); «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (FormerKingofGreeceandOthers v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II). Стаття 41 Конституції України гарантує\~кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.\~Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.\~Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.\~Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved