Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-16 00:00:00

У серпні 2022 року позивачка звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення майна з-під арешту, у якому просила: - скасувати (зняти) арешт реєстраційний номер обтяження 1390959 зареєстрованого 19.10.2004 року за №1390959 Двадцять першою київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови 974/11 від 09.01.2004 року, виданою районним відділом ДВС Мінського районного управління юстиції; - скасувати (зняти) арешт реєстраційний номер обтяження 5821097 зареєстрованого 11.10.2007 року за №5821097 Двадцять першою київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови АК200915, 128/5 від 01.10.2007 року, виданою ДВС Оболонського РУЮ в м. Києві. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка є єдиним спадкоємцем після смерті сина [PERSON] , який помер [INFO] . Син позивачки був єдиним спадкоємцем майна померлого [INFO] батька та чоловіка позивачки - [PERSON] згідно ст. 1261 ЦК України. Чоловік позивачки був власником 11/100 частин квартири за [ADDRESS] . Постановою державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори від 24 грудня 2019 року позивачці відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сина у зв`язку з накладеними арештами на все нерухоме майно, що належить гр. [PERSON] . За результатами звернення із заявами про зняття арешту до Оболонського РВ ДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) позивачка дізналася, що 19 листопада 2004 року Двадцять першою київською ДНК зареєстровано обтяження (арешт) за номером №1390959 на підставі постанови 974/11 від 09 січня 2004 року районним відділом ДВС Мінського РУЮ м. Києва та арешт (обтяження) зареєстрованого 11 жовтня 2007 року за номером 5821097 Двадцять першою київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови 128/5 від 01.10.2007 року ДВС Оболонського РУЮ в м. Києві. Повідомити інформацію щодо підстав накладення арештів органи ДВС не мають можливості, у зв`язку зі знищенням виконавчих проваджень та рекомендували звернутися з позовом до суду про зняття арешту. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 08 серпня 2022 року позовну заяву передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 14.09.2022 року цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 19.09.2022 року відкрито позовне провадження в цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду, постановленою у судовому засіданні 08.09.2021 року залучено до участі у справі співвідповідачів [PERSON] , [PERSON] . Позивач в судове засідання не з`явивсь, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Через канцелярію суду подала заяву відповідно до якої підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить позов задовольнити, а розгляд справи проводити за її відсутності, не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, в порядку ч. 7, 10 ст. 128 ЦПК України, про причини своєї неявки суд не повідомили, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідачів до суду не надійшло. Відповідно до ч. 10 ст. 128 ЦПК України судова повістка юридичній особі направляється за її місцезнаходженням або за місцезнаходженням її представництва, філії, якщо позов виник у зв`язку з їхньою діяльністю. Враховуючи вимоги даної норми закону, суд вважає повідомлення відповідачів про час розгляду справи належним. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів, проти чого не заперечує представник позивача. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що [PERSON] є власником [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 03 березня 2006 року відділом приватизації державного житла Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації. На примусовому виконанні у ВДВС Оболонського РУЮ перебував виконавчий лист №2-2571, виданий 16 грудня 2003 року Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 12509, 07 грн. 13 січня 2004 року Двадцять перша київська державна нотаріальна контора наклала заборону №12 на все майно [PERSON] , [INFO] на виконання постанови серії АК №201935 (знято з оригіналу серія АА №815789) про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа №2-2571 від 16 грудня 2003 року). Також, на примусовому виконанні у ВДВС Оболонського РУЮ перебував виконавчий лист №2-1619, виданий 19 травня 2006 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 8051, 41 грн. 11 жовтня 2007 року Двадцять перша київська державна нотаріальна контора наклала заборону №332-07 на все майно [PERSON] , [INFO] на виконання постанови серії АК №200915 (знято з оригіналу серія АК №200914) про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа №2-1619 від 19 травня 2006 року). [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 15 січня 2018 року відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №938. Постановою державного нотаріуса Одинадцятої київської ДНК Іванець О.О. від 24 грудня 2019 року позивачці відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сина у зв`язку з накладеними арештами на все нерухоме майно, що належить гр. [PERSON] , [INFO] . Листом за Вих. № 2-2571 від 22.07.2022 року Оболонський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повідомив, що надати інформацію, щодо пістав накладення арешту реєстраційний номер обтяження 1390959 зареєстрований 19 жовтня 2004 року на підставі постанови 974/11 від 09 січня 2004 року, виданою районним відділом ДВС Мінського районного управління юстиції та реєстраційний номер обтяження 5821097 зареєстрований 11 жовтня 2007 року за №5821097 Двадцять першою київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови АК200915, 128/5 від 01 січня 2007 року, виданою ДВС Оболонського РУЮ в м. Києві, неможливо у зв`язку зі знищенням виконавчих проваджень. Згідно із нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. За ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно із частиною першою статті 32 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час прийняття державним виконавцем постанови про арешт майна боржника) заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб. Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Відповідно до частин першої, другої, третьої та четвертої статті 57 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85 гс19) зазначено, що «вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися господарським судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна». Судом встановлено, що позивач є спадкоємцем нерухомого майна, на яке накладено арешт. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом зняття такого арешту, оскільки позовні вимоги відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. При цьому суд враховує, що скасувати арешт в іншому порядку неможливо, оскільки виконавче провадження, під час якого накладено арешт, знищено за закінченням строків зберігання. Отже державний виконавець позбавлений можливості вирішити питання про звільнення майна з-під арешту у позасудовому порядку. Арешт на спадкове майно було накладено органом виконавчої служби у 2004 та 2007 роках, на даний час виконавчі провадження завершені, однак арешт накладений на майно боржника [PERSON] , [INFO] знято не було. На теперішній час наявність цього обтяження (арешту) перешкоджає позивачу в оформленні спадщини, що відкрилась після смерті сина. Отже, наявність накладеного обтяження порушує права позивача на вступ у спадщину, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо. Враховуючи, що у цій справі Оболонський РВ ДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) є неналежним відповідачем, оскільки обтяження майна [PERSON] , [INFO] накладено в інтересах стягувачів, а орган ДВС виконував лише покладену на нього законом функцію примусового виконання рішення, суд відмовляє у позові до цього відповідача. З огляду на наведене, позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial