Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-01 00:00:00

01 листопада 2022 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, на обґрунтування якого посилався на те, що 09 лютого 2022 року між ним та ТОВ «Везем Шиппінг» було укладено попередній договір № ПКП-12503 купівлі-продажу транспортного засобу марки Audi, модель А6, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , відповідно до п. 1.1, п. 1.2 умов якого сторони зобов`язалися укласти в майбутньому, а саме у строк до 30 червня 2022 року основний договір купівлі-продажу вказаного транспортного засобу. Відповідач зобов`язався належний йому транспортний засіб передати у власність позивача, а позивач зобов`язується прийняти майно та сплатити його вартість у розмірі 12 032,00 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладення договору становить 336 437,58 грн., у тому числі ПДВ 56 072,93 грн. Відповідно до п.2.3 Договору на підтвердження дійсних намірів [PERSON] було сплачено на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 7 281,00 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладення договору становить 203 590,59 грн., у тому числі ПДВ 33 931,77 грн. Проте, відповідач ТОВ «Везем Шиппінг» в порушення умов п. 1.2 попереднього договору не уклав з ним основний договір в установлений строк, а саме 30 червня 2022 року, автотранспортний засіб позивачем не було отримано, зокрема сплачені грошові кошти у розмірі 203 590,59 грн. позивачу не повернуті. [PERSON] вважає, що попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу № ПКП-12503, укладений 09 лютого 2022 року між ним і відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг», за відсутності майна, яке відповідач зобов`язується відчужити позивачу, ухилення відповідача від укладання основного договору та у зв`язку з несправедливими умовами договору, є підставою для визнання договору недійсним та стягнення з відповідача на користь позивача сплачених ним грошових коштів у розмірі 203 590,59 грн. У зв`язку з наведеним, посилаючись на приписи ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», [PERSON] , просить суд: - визнати недійсним з моменту укладення попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу № ПКП-12503, укладений 09 лютого 2022 року між ним і Товариством з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг»; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» на його користь грошові кошти у розмірі 203 590,59 грн. Ухвалою суду від 02 листопада 2022 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 22 лютого 2023 року закрите підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, в той же час в прохальній частині позовної заяви просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд задовольнити позов, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача не заперечував проти проведення заочного розгляду справи. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином,причин неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву суду не подавав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у\~разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи наведене, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані позивачем докази, дійшов такого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що з 21 серпня 2020 року відповідач ТОВ «Везем Шиппінг» є суб`єктом господарювання, що спеціалізується на основному виді діяльності: 45.11 Торгівля автомобілями та легковими автотранспортними засобами, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 27 жовтня 2022 року. Встановлено, що 09 лютого 2022 року між позивачем [PERSON] (покупець-Сторона 2) та відповідачем ТОВ «Везем Шиппінг» (продавець Сторона 1) укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу № ПКП-12503, за умовами п. 1.1, п. 1.2 якого сторони зобов`язались у встановлений строк укласти в майбутньому, до 30 червня 2022 року основний договір купівлі-продажу транспортного засобу марки Audi, модель А6, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , належний ТОВ «Везем Шиппінг» на умовах, встановлених у попередньому договорі. Відповідно до п. 1.3 цього Договору, відповідач гарантує, що на момент укладення основного договору транспортний засіб, визначений у п. 1.1 цього договору буде належати йому та не буде знаходитися під забороною відчуження, арештом, не буде предметом застави чи іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними та юридичними особами, а також не буде обтяжений будь-яким іншим чином, передбаченим чинним законодавством. Пунктом 1.4 цього Договору передбачено, що [PERSON] (Сторона 2) володіє достатньою інформацією про транспортний засіб, його вартість, якісні та технічні характеристики. Відповідно до п. 1.5 вказаного Договору, ТОВ «Везем Шиппінг» (Сторона 1) здійснило придбання даного транспортного засобу з онлайн-аукціону автомобілів після його погодження з [PERSON] (Стороною 2), а Сторона 2 в свою чергу жодних заперечень та претензій щодо придбання транспортного засобу з метою подальшого укладення основного договору немає. З метою виконання умов попереднього договору, ТОВ «Везем Шиппінг» забезпечує викуп з оплатою транспортного засобу на онлайн-аукціоні автомобілів, організовує його доставку, транспортне оброблення, митне оформлення та сертифікацію самостійно або через третіх осіб (п. 1.6 цього Договору). Згідно з п. 2.1 даного Договору продаж транспортного засобу вчиняється між сторонами за ціною (вартістю) в розмірі 12 032,00 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладення Договору становить 336 437,58 грн., у тому числі ПДВ 56 072,93 грн. Сторони погодили, що [PERSON] (Сторона 2) на умовах передоплати сплачує в день підписання цього Договору ТОВ «Везем Шиппінг» (Стороні 1) в якості завдатку першу частину суми вартості транспортного засобу на розрахунковий рахунок Сторони 1 в розмірі 7 281,00 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладення Договору становить 203 590,59 грн., у тому числі ПДВ 33 931,77 грн. (п. 2.3 Договору). Пунктом 2.7 Договору передбачено, що сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення основного договору, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням. У п. 6.1 Договору сторони погодили, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за даним договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України. Відповідно до п. 6.2 цього Договору, невиконанням або неналежним виконанням своїх зобов`язань Стороною 1 є неукладення основного договору та неотримання транспортного засобу Стороною 2 після здійснення всіх платежів, передбачених Розділом 2 цього Договору. Згідно з п. 6.3 Договору, не є невиконанням або неналежним виконанням своїх зобов`язань Стороною 1 невідповідність транспортного засобу заявленим продавцем (власником) на аукціоні характеристикам та стану. Відповідно до п. 4.1, п. 4.3 Договору, цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, а саме 09 лютого 2022 року і діє до 30 червня 2022 року або до укладення основного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання взятих на себе зобов`язань. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на виконання п. 2.3 попереднього Договору в день підписання цього Договору сплатив відповідачу ТОВ «Везем Шиппінг» на розрахунковий рахунок грошові кошти в розмірі 7 281,00 доларів США,що згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладення Договору становить 203 590,59 грн., у тому числі ПДВ 33 931,77 грн., що підтверджується квитанцією ПриватБанку № 0.0.2458334216.1 від 15 лютого 2022 року. Встановлено, що в обумовлений в попередньому договорі строк, договір купівлі-продажу транспортного засобу укладений не був, грошові кошти в сумі 203 590,59грн., які сплачені, як аванс, позивачу не повернуто. При цьому суд зауважує, що надані позивачем докази свідчать про те, що відповідач ТОВ «Везем Шиппінг» не є власником транспортного засобу марки Audi, модель А6, 20011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , вказаний транспортний засіб взагалі відсутній та незареєстрований на території України. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми закону. Згідно до приписів ч. 1 та 5 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Частина 1\~ст.15 ЦК України\~закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року\~застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої\~Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Відповідно до ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Приписами частини шостої статті 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначені права та обов`язки споживачів, зокрема звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Статтею 42 Конституції України визначено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 635 ЦК України, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію його укладення. Отже, з наведеного слідує, що попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому, для попереднього договору, поряд з іншими його умовами, мають бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору. Тобто у попередньому договорі, крім основного зобов`язання, може бути передбачена відповідальність сторін з того чи іншого питання, зокрема за неналежне виконання зобов`язання у виді штрафних санкцій. Водночас, відповідно до положень частини третьої статті 635 ЦК України припиняються зобов`язання сторін укласти основний договір, що унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення у набувача права власності на майно. Проте, припинення зобов`язання за попереднім договором не звільняє сторін від відповідальності, зокрема, передбаченої умовами попереднього договору, за порушення, вчинене під час його дії. За змістом статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Таким чином, будь-які зміни умов попереднього договору можуть бути погоджені сторонами виключно у межах строку дії договору. Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс -це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання. Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу. Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВСУ від 21.04.2021 року по справі справа № 607/15301/18, провадження № 61-17248св19. Судом встановлено, що основний договір з купівлі-продажу транспортного засобу мав бути укладений сторонами 30 червня 2022 року, оскільки плату за попереднім договором позивачем було внесено 15 лютого 2022 року. У будь-якому випадку, навіть при наявності у відповідача труднощів у придбанні майна у третіх осіб, основний договір мав бути укладений не пізніше 30 червня 2022 року, а якщо у зазначений термін не укладений, то зобов`язання за ним є припиненими. Оскільки відповідачем умови попереднього договору купівлі-продажу майна у встановлений строк не виконані, майно не придбане та у власність позивача не передане, основний договір є неукладеним, оспорений правочин є припиненим. В той же час, відповідно до постанови Верховного Суду від 22.01.2020 року по справі № 394/301/19, припинення договору не є перешкодою для визнання його недійсним у судовому порядку, за наявності для цього підстав. Так, за приписами ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.1ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. У п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Приписами ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати до договорів із споживачем умови, які є несправедливим, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, а також встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно з п. 14 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист споживачів», умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Статтею 15 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Зокрема, споживач має право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця), що передбачено п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно зі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. За положеннями ч. 1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Задовольняючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним, суд виходить із того, що відповідач ТОВ «Везем Шоппінг», як суб`єкт господарювання, укладаючи з позивачем [PERSON] договір, найменований як попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, зазначаючи у ньому, що товариство не є власником майна, вчинило умисні дії із введення позивача в оману щодо предмету договору. Включивши до договору положення про строк його дії 30 червня 2022 року у вигляді укладення в майбутньому основного договору для купівлі на онлайн-аукціоні автомобілів даний транспортний засіб, який на день ухвалення рішення взагалі відсутній та незареєстрований на території України, відповідач у такий протиправний спосіб заволодів можливістю користуватись коштами позивача протягом тривалого терміну, без будь-яких договірних правових наслідків для себе. Суд вважає, що введення споживача [PERSON] в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину та використання нечесної підприємницької практики, є підставою для визнання попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним. При цьому, за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та належними доказами підтверджені, а тому підлягають задоволенню. Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Outcome: approved