Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до Долинського районного суду Кіровоградської області з позовом до відповідача [PERSON] , в якому (позові) просила: - визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги\~позивач обґрунтовувала\~тим,\~що їй\~на підставі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~законом від\~11.12.1984\~на праві\~приватної власності\~належить житловий\~будинок за\~адресою: [ADDRESS] . За зазначеною адресою зареєстрований її син [PERSON] який з 2006 року зі своєю родиною проживає у Росії. Зазначила, що реєстрація [PERSON] у зазначеному будинку перешкоджає їй реалізовувати своє право на вільне володіння, користування та розпорядження належним їй житловим приміщенням, зокрема, унеможливлює оформлення субсидії. Ухвалою від 12.04.2023 зазначений позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за цим позовом з постановленням здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, та призначено судове засідання. Копія зазначеної ухвали була надіслана у порядку ст. 272 ЦПК України позивачу за її зареєстрованим місцем проживання (перебування), зазначеним у позові та відповідачу за його зареєстрованим місцем проживання (перебування), встановленим судом у порядку, передбаченому ч. 6 ст. 187 ЦПК України. Заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. Позивач звернулася до суду із заявою, зареєстрованою у суді 18.05.2023 за вх. № 3312/23, у якій просила розглянути справу за її відсутності. Позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі. Не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач, який про дату, час і місце розгляду справи, повідомлялися належним чином засобами поштового зв`язку за його зареєстрованим місцем проживання (перебування), що підтверджується рекомендованими повідомленням про вручено поштового відправлення, - у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення судового засідання до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За наведених вище обставин та положень цивільного процесуального законодавства, зокрема тих, за якими суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, - суд дійшов висновку про заочний розгляд справи за відсутності її учасників без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі наявних у суду матеріалів справи. Дослідивши докази у справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, враховуючи позиції учасників справи, висловлені ними у заявах по суті справи, які було подано до суду, виходячи з положень цивільного процесуального законодавства, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, - суд дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на таке. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Поряд з цим, відповідно до положень ч. 1 - ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами у розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Так, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, наданих учасниками справи, судом встановлено такі обставини. Позивачу на\~праві приватної\~власності належить\~житловий будинок\~за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11.12.1984, зареєстровано в реєстрі за № 1731. За даними, що містяться у домовій книзі у зазначеному будинку зареєстровані: - [PERSON] , 1953 року народження; - [PERSON] , 1952 року народження; - [PERSON] , 1980 року народження. За даними довідки голови вуличного комітету Пархоменка С.Г. від 08.02.2023 за його підписами та підписами п`яти свідків сусідів, - по [ADDRESS] зареєстрований, але не проживає син [PERSON] , 1953 року народження, - [PERSON] , 1980 року народження, який проживає разом із своєю сім`єю у Росії з 2006 року. Крім того, відповідно до отриманої судом у порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України інформації від відділу «Центр надання адміністративних послуг» (ЦНАП) листом від 06.04.2023 № 964 [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 09.10.1998. Зазначені вище, встановлені судом обставини сторонами у справі не заперечувалися. Докази на підтвердження фактичного проживання у будинку за адресою: [ADDRESS] , відповідачем не надавались. Як і не надавались докази на спростування твердження про те, що відповідач з 2006 року не проживає за зазначеною адресою. З огляду на наведені вище правовідносини між сторонами, з приводу яких виник спір, судом відзначається таке. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до положень ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Відповідно до ч. 2 ст. 403 ЦК України сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Положеннями ч. 3 ст. 404 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Аналізуючи встановлені під час судового розгляду обставини та наведені правові норми суд відзначає, що реєстрація, зі згоди власника, місця проживання відповідача за адресою житлового приміщення, яке є його власністю, є підтвердженням наявності у відповідача права користування цим житловим приміщенням та наділяє його правом проживання, яке за своєю природою є правом сервітутного типу і відноситься до особистих сервітутів. Надаючи оцінку обраному позивачем способу захисту свого права користування та розпорядження належним їй на праві приватної власності нерухомим майном (будинком) судом відзначається таке. Конституція України встановила основні засади права власності. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним, та складається з правомочностей власника щодо права володіння, права користування і права розпорядження. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Більш того, на підставі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зумовами п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи зазначене, з урахування встановлення судом наявності перешкод позивачу у користуванні та розпорядженні належним їй на праві приватної власності нерухомим майном (будинком), судом відзначається, що обраний позивачем спосіб захисту свого права власності шляхом висунення вимоги про визнання відповідача, такими, що втратив право користування житловим приміщенням (будинком), є обґрунтованим та у повній мірі відповідає чинному законодавству. Відповідно до п. 5 ч. 1 та ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Враховуючи встановлені судом обставини справи та наведені вище положення процесуальних норм та норм матеріального права, розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог з урахуванням предмету та підстав пред`явленого позову, враховуючи, що відповідач не користується правом проживання у належному позивачу будинку більш ніж протягом трьох років підряд, та відповідачем не надано суду доказів на підтвердження проживання у вищевказаному будинку або поважності причин не проживання у ньому, та беручи до уваги відсутність згоди позивача, як власника житлового приміщення (будинку), на проживання у ньому відповідача, - суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання відповідача, такими, що втратив право користування житловим приміщенням (будинком) є обґрунтованою та доведеною, а тому така вимога підлягає задоволенню, що не суперечить чинному законодавству і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, і таке рішення суду у повній мірі відповідає завданню цивільного судочинства, зокрема, щодо справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав та інтересів фізичної особи.

Outcome: approved