Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Черкаського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, у якому просить суд: - розподілити спільне нерухоме майно колишнього подружжя, визначивши за\~позивачем [PERSON] право власності на частину житлових та нежитлових приміщень домоволодіння із надвірними спорудами, а саме: житловий будинок з прибудовою літ. А-1, А(1)1, сарай літня кухня літ. Б, погріб літ. В, навіс літ. Г, вбиральня літ. Д, гараж літ. Ж, сарай літ. З, навіс літ. И, огорожа № 1-2, водоколонка № 3, загальною площею 76,8 кв.м, житловою площею 43,3 кв.м, та на частку\~земельної ділянки за кадастровим номером 7124983500:04:003:0198, загальною площею 0,25 га, загальною ринковою вартістю 219 420 грн 00 коп., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , а також визнати за відповідачем [PERSON] право власності на частину житлових та нежитлових приміщень домоволодіння із надвірними спорудами, загальною площею 76,8 кв.м, житловою площею 43,3 кв.м, та на частку земельної ділянки, кадастровий номер 7124983500:04:003:0198, загальною площею 0,25 га, загальною ринковою вартістю 219 420 грн 00 коп., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; \~ \~ \~ \~ - судові витрати за розгляд даної справи в суді та за послуги із професійної правничої допомоги, експертної оцінки майна і інші заявлені позивачем у цьому позові витрати в загальному розмірі 26 032 грн 00 коп. покласти на відповідача. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що у період із 20 листопада 1999 року до 12 жовтня 2021 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, а з 22 жовтня 2021 року розлучилась та залишилась на прізвищі відповідача. За час перебування у шлюбі, а саме 25 травня 2000 року, у сторін народилося двоє дітей: син [PERSON] та донька [PERSON] , які після розірвання шлюбу проживають разом із позивачем. У період перебування у шлюбі сторонами за кошти спільного сімейного бюджету, відповідно до договору купівлі-продажу № 731 від 08 квітня 2020 року, було придбано нерухоме майно, а саме: житловий будинок із надвірними спорудами, загальною площею 76,8 кв.м., в складі: житловий будинок з прибудовою літ. А-1, А (1)1, сарай літня кухня літ. Б, погріб літ. В, навіс літ. Г, вбиральня літ. Д, гараж літ. Ж, сарай літ. З, навіс літ. И, огорожа № 1-2, водоколонка № 3, за адресою: [ADDRESS] . Також, згідно договору купівлі-продажу № 734 від 08 квітня 2020 року, подружжя набуло у власність земельну ділянку загальною площею 0,25 га, за кадастровим номером 7124983500:04:003:0198, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач стверджує, що договори купівлі-продажу на вказане майно у неї відсутні, оскільки відповідач після розлучення забрав усі документи на спільну нерухомість та не надає їй до них доступу, чим створює штучні перешкоди в процесі збору доказів по даній справі. Водночас, позивач вказує, що згідно отриманої у нотаріуса Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 324931305 від 06 березня 2023 року щодо суб`єкта: [PERSON] , вищезазначені домоволодіння та земельна ділянка зареєстровані 08 квітня 2020 року на праві власності за відповідачем у справі, із зазначенням частки 1/1. При цьому,\~позивач звертає\~увагу суду\~на те,\~що нотаріусом\~в якості\~власника /покупця/\~під час\~нотаріального посвідчення\~вищевказаних договорів\~купівлі-продажу\~було зазначено\~відповідача [PERSON] із відображенням ідеальної частки 1/1, не зважаючи на те, що нерухоме майно було придбане сторонами у період перебування у шлюбі та за спільні кошти подружжя, про що у п. 3.4. Договору купівлі-продажу наявна відповідна відмітка, і таке майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, а не особистою власністю відповідача. У грудні 2023 року позивач запропонувала відповідачу добровільно розподілити належне їм, як колишньому подружжю, спільне нерухоме майно, оскільки у них виникли розбіжності з приводу подальшого використання об`єкта спільної сумісної власності та його можливого продажу відповідачем без отримання згоди позивача, так як він проживає окремо, одружився вдруге і всю увагу та піклування приділяє своїй новій родині, однак на дану пропозицію відповідач відповів відмовою. За вказаних обставин позивач була змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Разом з позовом позивачем було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житлові та нежитлові приміщення домоволодіння із надвірними спорудами, загальною площею 76,8 кв.м, житловою площею 43,3 кв.м, та на земельну ділянку за кадастровим номером 7124983500:04:003:0198, загальною площею 0,25 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , а також на автомобіль «Volkswagen Transporter», білого кольору, модель Т-4, 1999 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , що попередньо належить на праві власності відповідачу у справі та перебуває у його користуванні /а.с. 43-48/. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 22 березня 2023 року у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено /а.с. 51-55/. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 24 квітня 2023 року відкрито провадження у справі; вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін 24 травня 2023 року; запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву, встановлено позивачу триденний термін з дня отримання відзиву на позовну заяву для подання до суду відповіді на відзив, а\~відповідачу \~триденний термін\~з дня\~отримання відповіді\~на відзив\~для подання\~заперечень щодо\~наведених позивачем\~у відповіді\~на відзив\~пояснень,\~міркувань та\~аргументів /а.с. 64-66/. Одночасно сторонам було роз`яснено, що відповідно до частини п`ятої статті 279\~Цивільного процесуального\~кодексу України (далі ЦПК України) за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, та зазначено строки подання такого клопотання. Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду справи. Зокрема, відповідача було повідомлено про вказаний позов шляхом направлення копії позовної заяви разом з додатками та ухвалою суду за місцем його реєстрації /а.с. 67/. Також, про відкриття провадження та можливість отримання копій процесуальних документів і позовної заяви з додатками відповідача було додатково повідомлено через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України /а.с. 70/. Окрім того, представник відповідача за довіреністю Бойко А.С. 27 квітня 2023 року ознайомився з матеріалами даної цивільної справи у приміщенні суду та отримав копію позовної заяви з додатками, про що в матеріалах справи наявні відповідні розписки /а.с. 71,73/. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від будь-якої зі сторін до суду не надійшло, а відтак, відповідно до вимог частини п`ятої статті 279 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач не скористався. Згідно з частиною восьмою статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. З клопотаннями про відкладення розгляду справи учасники справи не звертались. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається з позовної заяви та не заперечується відповідачем, у період з 20 листопада 1999 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 12 жовтня 2021 року, що засвідчується копією Свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 12 жовтня 2021 року /а.с. 12/. Від даного шлюбу вони мають двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] , які після розірвання шлюбу проживають разом з позивачем. Дані обставини не спростовано відповідачем. Із копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 08 квітня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Ткаченко І.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 731 встановлено, що [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняв у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , і сплатив за нього обговорену грошову суму /а.с. 22-23/. Із копії\~договору купівлі-продажу\~земельної ділянки\~від 08\~квітня 2020\~року,\~посвідченого приватним\~ нотаріусом\~ Черкаського\~ міського\~ нотаріального\~ округу\~ Черкаської\~ області\~Ткаченко І.П.\~та зареєстрованого\~в реєстрі\~за №\~734\~вбачається,\~що [PERSON] \~передав у\~власність,\~а [PERSON] \~прийняв у\~власність земельну\~ділянку загальною площею\~0,25\~га,\~за кадастровим\~номером 7124983500:04:003:0198,\~за адресою: [ADDRESS] , та сплатив за неї грошову суму у порядку та на умовах, передбачених цим договором /а.с. 24-25/. Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 324931305, сформованого 06 березня 2023 року, 08 квітня 2020 року, у період перебування у шлюбі з позивачем [PERSON] , за відповідачем у справі [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу зареєстровано будинок загальною площею 76,8 кв.м., в складі: житловий будинок з прибудовою літ. А-1, А (1)-1, сарай літня кухня літ. Б, погріб літ. В, навіс літ. Г, вбиральня літ. Д, гараж (тимчасовий) літ. Ж, сарай літ. З, навіс літ. И, огорожа № 1-2, водоколонка № 3; та земельну ділянку загальною площею 0,25 га, за кадастровим номером 7124983500:04:003:0198; що розташовані\~за адресою: [ADDRESS] ; розмір часток: 1 /а.с. 18-21/. Згідно висновку ФОП [PERSON] від 14 березня 2023 року, сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 853/20 від 23 вересня 2020 року, дійсний до 23 вересня 2023 року, ринкова вартість спірних житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки становить 438\~840 грн 00 коп. без урахування ПДВ /а.с. 27/. Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дана норма кореспондується з положеннями частини третьої статті 368 ЦК України, якою визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України № 1-8/2012 (№ 17-рп/2012) встановлено, зокрема, що рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Кодексу та Цивільного кодексу України. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року у справі № 756/11915/17. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За змістом статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Так, за приписами частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Дані норми кореспондуються з положеннями частин першої, другої та третьої статті 372 ЦК України, якими встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Верховний Суд України підкреслив, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому прядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Отже, в судовому засіданні встановлено, що житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка, розташовані за адресою: [ADDRESS] , були придбані під час перебування сторін у шлюбі. Хоча даний\~житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку було зареєстровано лише на відповідача [PERSON] , факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання. Судові рішення про визнання спірного майна особистою приватною власністю відповідача [PERSON] відсутні. Наведені вище обставини вказують на те, що стороною відповідача не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, а тому суд дійшов висновку, що житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка, які є предметом спору, були придбані сторонами за час перебування у шлюбі, за рахунок їхніх спільних коштів, і, відповідно, є об`єктом спільної власності сторін у справі. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї головної функції ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися (постанова від 17 квітня 2020 року у справі № 686/4314/15-ц). За таких обставин, враховуючи, що сторони не бажають реального поділу спірного нерухомого майна та отримання грошової компенсації іншим з подружжя, суд вважає необхідним визначити ідеальні частки, а саме: по 1/2 за кожною із сторін, у праві спільної сумісної власності на спірні житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку, та, для досягнення мети судового захисту майнових прав кожного із подружжя, визнати за [PERSON] та [PERSON] право приватної власності по 1/2 частині за кожним на житловий будинок з надвірними спорудами та на земельну ділянку, розташовані за адресою: [ADDRESS] , без їхнього реального поділу в натурі. \~ \~ \~ \~ З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими, підтвердженими належними доказами, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, ухвалюючи рішення, суд присуджує стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрати по сплаті судового збору в розмірі 2\~194 гривень 20 копійок, які сплачено останньою при зверненні до суду з цим позовом. При цьому, судовий збір у сумі 536 грн 80 коп., сплачений позивачем при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову, стягненню з відповідача не підлягає, оскільки у задоволенні такої заяви судом відмовлено. Разом з тим, позивач просить суд стягнути із відповідача на її користь судові витрати за розгляд даної справи в суді та за послуги із професійної правничої допомоги, експертної оцінки майна і інші заявлені позивачем у цьому позові витрати в загальному розмірі 26 032 грн 00 коп. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно із статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Згідно з частиною 8 статтею 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення\~судових дебатів у справі або протягом п`яти\~днів після\~ухвалення рішення\~суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18 (провадження № 61-13573св19). На підтвердження понесення судових витрат позивачем [PERSON] разом із позовною заявою надано суду: копію довіреності від 06 березня 2023 року, посвідченої приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Р.В. та зареєстрованої в реєстрі за № 356, зі змісту якої вбачається, що позивач уповноважує адвоката Пастухова О.В. бути її представником і вести справи, у тому числі, в судах першої інстанції /а.с. 41/; копію Витягу № 49486521 від 06 березня 2023 року про реєстрацію зазначеної вище довіреності в Єдиному реєстрі довіреностей /а.с. 42/; а також копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЧК № 001248 від 02 січня 2020 року, виданого на ім`я [PERSON] /а.с. 40/. Відтак,\~суд констатує, що матеріали справи не містять Договору про надання правової допомоги, укладеного між адвокатом Пастуховим О.В. та позивачем [PERSON] , акту приймання-передачі наданих послуг, платіжних документів про оплату таких послуг, розрахунку таких витрат, що виключає об`єктивну можливість суду встановити домовленість між адвокатом та клієнтом щодо погодження порядку обчислення, форми та вартості наданих адвокатом послуг. Вищевикладене у сукупності свідчить про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу адвоката. Вирішуючи вимогу\~позивача про відшкодування витрат на експертну оцінку майна, суд виходить з наступного. Відповідно до частини шостої статті 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. На підтвердження понесення витрат, пов`язаних з проведенням експертної оцінки майна, позивачем надано лише висновок ФОП [PERSON] від 14 березня 2023 року /а.с. 27/. При цьому, позивачем не долучено ані платіжних документів, ані рахунків, ані квитанцій, які б підтверджували сплату нею даного виду судових витрат, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити дійсний розмір таких витрат. За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимога позивача про відшкодування витрат на експертну оцінку майна задоволенню не підлягає. Про наявність інших судових витрат позивачем не заявлено. Враховуючи наведене та

Outcome: approved