Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

01.02.2023 позивачка звернулася до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 01.02.2015 по теперішній час працює на посаді статистика медичного в КНП Сумської обласної ради «Сумського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». 06.08.21 позивачку проінформовано листом за № 01.2- 25/605/1-2 «Про посилення контролю за дотримання карантинних заходів у Центрі» і припинено по теперішній час виплату надбавки за інтенсивність праці, премій до святкових та ювілейних дат, премій, які раніше сплачувались їй на рівних правах і умовах з іншими працівниками, без повідомлення з вказівкою конкретного порушення з її боку, за яке саме її покарано таким чином. Від директора вона отримала усне повідомлення, що виплати припинено через небажання щеплюватись від СОVID-19. Позивачка постійно відчувала стосовно себе дискримінацію у прихованій формі психологічний тиск, безпідставний примус щепитись від СОVID-19 за матеріальне стимулювання (заохочення) у вигляді надбавок. Наказом від 31.01.2022 за № 35-К КНП Сумської обласної ради «Сумського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» позивачку відсторонено від роботи, оскільки остання відмовилась надати підтвердження про щеплення від СОVID-19. Позивач вважає, що відповідач поставив її в скрутне становище, а саме позбавив її засобів існування. При цьому вона не може навіть влаштуватись на іншу роботу. Позивач зауважує, що в трудовому договорі та інших документах, що укладені з власником відповідача чи уповноваженим ним органом, та стосуються сфери трудового права, відсутній обов`язок позивача робити, час від часу, профілактичні щеплення від СОVID-19. Позивач вважає, що відповідач порушив гарантоване право та законний інтерес позивача на працю, що включає можливість заробляти собі на життя. Позивач звертає окрему увагу на те, що жодна вакцина, в світі, від коронавірусної хвороби не завершила повний цикл клінічних випробувань, тому її застосування має бути виключно добровільним, а примус до її застосуванню є експериментом на людях. Позивач вважає, що: ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та наказ МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" (зі змінами внесеними наказом МОЗ України від 30.11.2021 № 2664 "Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням") - є такими, що суперечать і не відповідають статті 24 Конституції України. У зв`язку з вищевикладеним просить визнати незаконним наказ від 31.01.2022 за № 35-К КНП Сумської обласної ради «Сумського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» про відсторонення від роботи та скасувати даний наказ та поновити позивача на роботі. Зобов`язати КНП Сумської обласної ради «Сумського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» виплатити середню заробітну плату за вимушений прогул [PERSON] , починаючи з 31.01.2022 до дня поновлення на роботі. Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду не менше ніж 100 000 грн. Усі судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 02.02.2023 позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 09.02.2023 позивачем усунуто недоліки, зазначені в ухвалі суду від 02.02.2023. Ухвалою Охтирського міськрайонного суду від 10.02.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 08.03.2023 від директора КНП Сумської обласної ради «Сумського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» надійшов відзив на позовну заяву (а.с.55-69), в якому відповідач заперечує проти позову. Відповідач є закладом охорони здоров`я - комунальним унітарним некомерційним підприємством, що організовує і надає послуги з екстреної медичної допомоги. Позивачка працює на посаді статистика медичного на одному із вказаних невідокремлених структурних підрозділів Центру-Охтирській станції екстреної (швидкої) медичної допомоги. На початку 2020 року в Україні почали запроваджуватись заходи щодо запобігання, профілактики та лікування СОVID-19. Серед таких заходів також є вакцинація, у тому числі обов`язкове профілактичне щеплення. З метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекції, керованих засобами специфічної профілактики, МОЗ України своїм наказом від 04.10.2021 №2153 затвердило перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Змінами до вищевказаного наказу від 30.11.2021 року (набрали чинності 31.01.2022) МОЗ України включило до Переліку № 2153 заклади охорони здоров`я державної та комунальної форми власності, тим самим працівники цих закладів підлягали обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. З метою дотримання Переліку № 2153 та зниження захворюваності на СОVID-19 серед працівників відповідача, зокрема працівників Охтирської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги, відповідачем був виданий наказ від 14.01.2022 № 8-ОД «Про заходи щодо дотримання карантинних обмежень», яким була визначена обов`язковість вакцинації проти СОVID-19 працівниками. Цим же наказом було встановлено, що у випадку відсутності у працівника обов`язкового профілактичного щеплення проти СОVID-19 або відсутності у працівника висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19, виданий закладом охорони здоров`я (форма № 028-1/о), його буде відсторонено від роботи. Позивачка з цим наказом ознайомлена, що підтверджується її особистим підписом. Згодом позивачку було проінформовано про можливість її відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, якщо вона не надасть документи, що підтверджують вакцинацію проти СОVID-19 або довідку закладу охорони здоров`я про абсолютні протипоказання до проведення щеплень. Із цим повідомленням позивачка особисто була ознайомлена 27.01.2022 р. Не надавши визначені у повідомленні документи, позивачка була відсторонена від роботи на підставі наказу відповідача від 31.01.2022 № 35-к. Із зазначеним наказом позивачка була ознайомлена, про що свідчить її підпис на вказаному наказі, та в якому вона зазначила про свою незгоду з ним. З початком повномасштабної агресії російської федерації проти України, МОЗ України своїм наказом від 25.02.2022 № 380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 р. № 2153», що набрав чинності 01.03.2022, зупинив, до завершення воєнного стану в Україні, дію Наказу, яким затверджений Перелік № 2153. З огляду на це, відповідач своїм наказом від 14.03.2022 №88/1-К зупинив наказ від 31.01.2022 № 35-к про відсторонення позивачки від роботи та допустив її до роботи з 15.03.2022 р. Відповідач визнає, що помилково допустив позивачку до роботи лише з 15.03.2022, а не з моменту набрання чинності Наказу МОЗ України 25.02.2022 № 380 - з 01.03.2022 та пояснює це складною безпековою ситуацією як у м. Охтирка та і у м. Суми, відсутністю комунікації між підрозділами відповідача з позивачкою та пов`язаної з цим першочерговим налагодженням роботи КНП СОР «СОЦЕМД ТА МК» в умовах воєнного стану. Допущена помилка по строкам допуску до роботи позивачки була виправлена наступним чином. Позивачка 31.03.2022 отримала заробітну плату з 15.03.2022 ( з моменту допуску до роботи) по 31.03.2022 за відпрацьовані дні (100,1 години) в розмірі 7 977,27 грн. У квітні 2022 (13.04.2022) було донараховано заробітну плату з 01.03.2022 (коли відповідач повинен був допустити позивачку до роботи) по 14.03.2022 за відпрацьовані дні (69,3 години) в розмірі 5 522,73 грн. Таким чином, загальна сума нарахованої плати за березень 2022 року становила 13 500 грн., що відповідає розміру встановленому Постановою КМУ від 12 січня 2022 №2 «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я» для посад молодших спеціалістів з медичною освітою, яку і займає позивачка. Твердження позивачки про те, що вона пов`язує невиплату їй премії з відмовою від вакцинації від СОVID-19 є надуманими. Преміювання здійснюється на підставі подання керівників структурних підрозділів, із зазначенням виду та пропозиції розміру премії. Безпосереднім керівником позивачки-завідувачем Охтирської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги відповідні клопотання на розгляд тарифікаційної комісії відповідача не надавались, а отже тарифікаційною комісією відповідача рішення про преміювання позивачки не приймались. Щодо правомірності видання наказу про відсторонення. Обов`язковість щеплення від короновірусної хвороби СОVID-19 передбачена Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Переліком № 2153 встановлено, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого КМУ, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, зокрема, закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2020 № 521 «Про внесення змін до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб», гостра респіраторна хвороба СОVID-19 внесена до переліку як особливо небезпечна інфекційна хвороба. Відмова або ухилення працівника від обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19 є підставою для відсторонення від роботи працівників, які визначені переліком № 2153. Позивачка є працівником закладу охорони здоров`я комунальної форми власності, тому на неї поширюється дія наказу МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». У правовій позиції викладеній Великою Палатою Верховного Суду (Постанова від 14.12.2022 по справі № 130/3548/21) визначено, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти СОVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку №2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Серед посадових обов`язків позивачки, як статистика медичного, є забезпечення збору, систематизації та статистичної обробки облікової медичної документації та інформації Охтирської станції (швидкої) медичної допомоги; здійснення контролю за якість і достовірністю облікових даних і звітності; підготовка матеріалів для статистичних звітів відповідно до форм статистичної звітності. Так зокрема, при статистичній ревізії форм № 110/о, позивачка постійно перебуває у прямому контакті з медичними працівниками Охтирської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги. Після здійснення виклику карти виїзду швидкої медичної допомоги (№110/о) особисто медичними працівниками передаються статистику медичному для подальшої систематизації та статистичної обробки. Встановити позивачці дистанційну форму організації праці по збору та обробці щоденної статистичної інформації є неможливим. Відмова від вакцинації позивачки та пов`язана з цим ймовірність її інфікування СОVID-19 при її постійному спілкуванні із медичними працівниками могла призвести до поширення короновірусної інфекції, що ставила б під загрозу життя і здоров`я не тільки медичних працівників, але і пацієнтів/потерпілих до яких вони здійснюють виїзд. Отже, обов`язкова вакцинація працівників охорони здоров`я, які постійно контактують з пацієнтами, запроваджена з метою зменшити ризик зараження пацієнтів та працівників закладів охорони здоров`я. Державою забезпечено можливість здійснення обов`язкового профілактичного щеплення проти СОVID-19 зареєстрованими в Україні вакцинами, які пройшли клінічні дослідження. Обов`язкова вакцинація для позивачки з подальшим її відстороненням від роботи через відсутність щеплення від СОVID-19 або абсолютних протипоказань до такої вакцинації законна, має законну, об`єктивно обґрунтовану мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві, тому не є проявом дискримінації у розумінні пункту два частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні». Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, позивачкою не обґрунтовано, з яких міркувань та доказів вона виходила, визначаючи розмір моральної шкоди - не менше 100 000 гривень. Вважає дії відповідача правомірними тому просить у задоволенні позовної заяви [PERSON] відмовити повністю. 08.03.2023від директора КНП Сумської обласної ради «Сумського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» надійшла заява про застосування строків позовної давності. 13.03.2023 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (а.с. 140-146). Зазначає, що у серпні 2021 її, позивачку, дійсно було проінформовано листом від 06.08.2021 за № 01.2-25/605/1-1 « Про посилання контролю за дотримання карантинних заходів у Центрі» і відразу після цього її керівництвом, з метою примушування позивача до добровільного щеплення від СОVID-19, було незаконно припинено, лише для неї, виплату надбавки за інтенсивність праці, премій до святкових та ювілейних дат, щомісячних премій, які раніше виплачувались позивачу регулярно на рівних правах і умовах з іншими працівниками підприємства. Дійсно позивачка по справі займає посаду статистика медичного-це фахівець, який забезпечує систематизацію та статистичну обробку облікової медичної документації. Робота статистика медичного полягає виключного у внесенні до комп`ютеру облікової та статистичної інформації, яка в подальшому ним систематизується у відповідну звітність. Фактично працівник проводить весь робочий день лише за своїм комп`ютером та у своєму робочому кабінеті. При цьому, виконання покладених на даного працівника завдань не вимагає від нього спілкування та фізичного контакту з іншими працівниками підприємства. Позивачка вважає, що наказ про її відсторонення є неправомірним та незаконним, оскільки дії роботодавця в цьому випадку, щонайменше, були непропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи. Відсторонення працівників в разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень від інфекційних хвороб, відповідно до яких віднесено Законом дифтерію, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз, відбувається тільки у порядку, встановленому Законом, а не підзаконним актом, чи наказом керівника міністерства, підприємства чи організації тощо. Незаконне відсторонення від роботи, припинення виплати позивачу заробітної плати, глибоко вразило позивачку та завдало значної моральної шкоди у вигляді тяжких душевних страждань, у позивача різко погіршився стан її здоров`я, відбулися вимушені зміні у її житті, вона втратила можливість професійно себе реалізувати. Щодо поданої відповідачем заяви про застосування судом строків позовної давності, строки визначені ст. 233 КЗпП були продовжені на законодавчому рівні до 30 квітня 2023 року. 13.03.2023 надійшло клопотання позивача про перехід розгляду справи зі спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи в порядку загального позовного провадження. 13.03.2023 від позивача надійшла заява про виклик свідків. Ухвалою Охтирського міськрайонного суду від 14.03.2023 заяву позивача про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи та призначено судове засідання по справі. 20.03.2023 року від директора КНП Сумської обласної ради «Сумського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву (а.с. 153-157). Відповідач переконаний в тому, що твердження позивачки про те, що вона пов`язує невиплату їй премії з відмовою від вакцинації від СОVID-19 є надуманими, такими, що не відповідають дійсності та не підтверджуються жодними доказами. Нарахування премії є правом роботодавця, а не його обов`язком. Премія відноситься до додаткової заробітної плати, і її розмір щомісяця може змінюватись, оскільки залежить від багатьох факторів, в тому числі й від фінансових можливостей підприємства. Тому зменшення розміру премії або її невиплата, не є зміною істотних умов праці, зокрема, щодо оплати праці. Премія є засобом заохочення працівника та не є обов`язковим платежем, хоча і входять до структури заробітної плати. Відповідач, додатково наголошує на тому, що відповідач при відстороненні позивачки від роботи діяв на виконання чинних нормативно-правових актів, серед яких, наказ МОЗ України від 04.10.2021 № 2153, яким був затверджений Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. З огляду на вищезазначене, переконаний, що правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, зазначила, що її відсторонення було незаконним. Вона не бажає брати участь у експерименті, оскільки на даний час конкретно не відомо чи є вакцина від цієї хвороби взагалі. Відсутні докази того, що імунізація допоможе від зараження. Зазначає , що у колективі всі працівники вакциновані, окрім неї, тому вона не може становити для них небезпеку. Дистанція і деззасоби були дотримані. Вважає не співмірним залишення її без заробітку із запобіганням поширенню хвороби. Через статистичні картки ніякого контакту не було. А журнал, в якому розписувалися фельдшери, можна було покласти в іншому кабінеті. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, зазначених ним у заявах по суті. Також зазначив, що позивач є статистиком медичним і акумулює всі статистичні дані. У приміщенні є загальні кімнати, якими користується позивач, тому могла таким чином поширювати хворобу. Свідок [PERSON] в суді пояснила, що [PERSON] була відсутня на роботі близько 2 місяців. Позивачка відмовилася від вакцинації проти короновірусу і з цієї причини її відсторонили від роботи. Оскільки свідок є фельдшером з медицини, то з [PERSON] не контактує, карточки особисто їй не передає, а передає пакувальнику. В січні 2022 року хворих на короновірус було менше ніж у 2021 році. Взагалі в приміщенні де вони працюють 6 кабінетів і санвузол, є загальна їдальня. На зміні завжди близько 15 людей. В середньому вона пересікається із позивачкою десь тричі на день в коридорі. [PERSON] працює в кабінеті з [PERSON] . Допитана в суді свідок [PERSON] повідомила, що є завідуючою Охтирської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги. Коли розпочалася епідемія короновірусу у 2019 році, на станції швидкої допомоги були запроваджені карантинні заходи: масковий режим, збільшили частоту обробок дезінфікуючими засобами місць загального користування, персонал пройшов вакцинацію, оскільки через велику кількість викликів до хворих, фельдшери знаходилися у високій зоні ризику захворіти. Перші вакцини були зроблені в 2021 році. [PERSON] категорично відмовилася від вакцинації. Пізніше вийшов наказ про обов`язкову вакцинацію з переліком посад, які підлягають щепленню. Вона особисто повідомила позивачку про те, що її посада підпадає під обов`язкову вакцинацію, але [PERSON] як і раніше відмовилася від щеплення. Через два тижні після попередження, а саме 31.01.2023, наказом [PERSON] відсторонили від роботи. Потім почалася війна і наказ про відсторонення був скасований, а позивачка повернулася до виконання своїх службових обов`язків. В квітні 2023 вона вже точно була на роботі. До її обов`язків входить збір щоденної інформації, передача даних в центр, а потім заповнення певної форми і щоквартальні звіти. Працювати [PERSON] дистанційно не могла, так як заповнює картки, які знаходяться виключно на роботі, не вся інформація є в електронному форматі. Вона в роботі консультується зі старшим лікарем та фельдшером. В той час хворі до амбулаторії не зверталися, бо прийом був заборонений. [PERSON] спілкувалася за добу з 15-18 людьми, а коли була «перезмінка» - то близько з 25 людьми. Станція по площі невелика, десь близько 95 квадратних метрів, один вхід і вихід. В її кабінеті перебуває медичний реєстратор і механік. Також в цьому кабінеті знаходиться шафа для одягу, де перевдягаються фельдшера і медсестри. На станції одна кімната для прийому їжі, умивальник, тобто побутовий контакт є. Випадки захворювань були. Свідок [PERSON] пояснила суду, що працює медичним реєстратором і її робоче місце знаходиться в кабінеті, де знаходиться і робоче місце [PERSON] . Позивачка не зробила щеплення і була наказом відсторонена від роботи. Вона займається заповненням карток виїзду бригад екстреної медичної допомоги № 101/0. Ці картки зранку, після щоденної наради, свідок приносить в кабінет і після обробки віддає [PERSON] , яка як статистик, відбирає потрібну для неї інформацію і повертає їй, а свідок розкладає по папках для зберігання протягом року. В кабінеті вони працюють вдвох, механік заходить декілька разів на день, але постійно в кабінеті його немає. Бувало, що приймали їжу в кабінеті, але в основному в загальній їдальні. Позивачка була і на кухні, і в коридорі, і в туалеті. В їх кабінеті стоїть шафа, в якій переодягаються фельдшера та медсестри, а також сейф механіка. Робоче місце [PERSON] знаходиться біля шафи, вона сидить до неї спиною, а робоче місце свідка знаходиться на відстані 1 - 1,5 м від позивачки. Коли приходить переодягатися персонал, то не завжди [PERSON] є в кабінеті, але вона кожен робочий день виходить в приміщення загального користування: коридор, туалет чи на кухню. Кожен день на станції в зміні близько 12 людей, крім працівників в закладі інших людей не було. В суді свідок [PERSON] повідомила, що працює фельдшером з медицини невідкладних станів. Їй відомо, що [PERSON] була відсторонена від роботи, оскільки відмовилася від щеплень. Пояснила, що особисто вона не перевдягається в шафі, яка стоїть в кабінеті статистика, але в цьому кабінеті вона кожну зміну заповнює журнал, який лежить у реєстратора на столі. Після «п`ятихвилинки» картки свідок залишає в іншій кімнаті, а потім їх забирає медичний статистик. По заповненню форми 110, [PERSON] може спілкуватися з позивачкою. Вказала, що приміщення станції дуже маленьке і вони щодня пересікаються один з одним то в кабінеті, то в їдальні. В зміні працює більше 10 людей. Допитана в суді свідок [PERSON] пояснила, що працює фельдшером на станції екстреної медичної допомоги. Про те, що [PERSON] відмовилася від щеплень проти короновірусу і її за це було відсторонено від роботи, свідку було відомо. Шафа, в якій переодягається [PERSON] , знаходиться в кабінеті, де працює позивачка. Вони не спілкуються, але бачаться у їдальні, коридорі, коли проходять заняття, то [PERSON] на них присутня. В кабінеті, де робоче місце [PERSON] , взагалі працюють двоє, а у кожну зміну знаходиться десь 11-12 людей персоналу та водії, але в них окреме приміщення. [PERSON] звісно відвідувала місця загального користування, бо ходила в туалет та в їдальню підігрівати їжу. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працює фельдшером на станції екстреної медичної допомоги. З [PERSON] майже не спілкується, оскільки свідок постійно виїжджає на виклики до хворих. Вона кожну зміну бачить позивачку в коридорі, в їдальні, а в кабінет, де працює [PERSON] , свідок заходить дуже рідко до медичного реєстратора. Суд, дослідивши наявні у справі докази, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають з трудового законодавства. Згідно із записом в трудовій книжці, серія [NUMBER] від 11.10.1997, що належить [PERSON] від 19.03.2013, позивачка була прийнята на посаду молодшої медичної сестри виїзної бригади відділення екстреної ( швидкої) медичної допомоги Охтирського району по переводу з КЗ «Охтирська ЦРЛ» , наказ № 167-К від 19.03.2013 (а.с. 15). 01.02.2015 [PERSON] переведена на посаду статистика медичного Охтирської станції екстреної ( швидкої) медичної допомоги, відповідно до наказу № 48-К від 31.01.2015. Відповідно до запису трудової книжці від 01.02.2015 Відділення екстреної ( швидкої) медичної допомоги Охтирського району перейменоване на Охтирську станцію екстреної ( швидкої) допомоги, наказ №27 від 28.01.2015. Комунальний заклад Сумської обласної ради «Сумський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» припинено шляхом перетворення у комунальне некомерційне підприємство Сумської обласної ради «Сумський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» 12.02.2020, наказ №14-ОД від 13.02.2020 (а.с. 15). 14.01.2022 видано наказ в.о. директора КНП СОР «Сумський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Бутенко С. №8-ОД Про заходи щодо дотримання карантинних обмежень. Даним наказом, з метою запобігання поширенню на території України і у Сумській області зокрема гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, було наказано забезпечити збір та узагальнення інформації щодо проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками Центру у підпорядкованих підрозділах шляхом отримання від підлеглих одного із документів, що підтверджує отримання повного курсу вакцинації, документу, що підтверджує отримання однієї дози дводозної вакцини від COVID-19, медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19. Крім того, п.1.3 даного наказу необхідно невідкладно проінформувати працівників Центру у підпорядкованих підрозділах під особистий підпис про правові наслідки у випадку відмови або ухилення від обов`язкового щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. П.3.1 наказу передбачено у термін, не пізніше 25.01.2022 поінформувати письмово працівників Центру, які не мають обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 та не надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, про подальше їх відсторонення; п.3.2 у разі необхідності провести процедуру відсторонення від роботи визначених працівників з 31.01.2022 згідно з нормами чинного законодавства ( а.с. 19-20). З вищевказаним наказом позивачка була ознайомлена під підпис 20.01.2022, вказавши, що вона не згодна і заперечує. ( а.с. 20 зворот). 27.01.2022 позивачка отримала повідомлення від в.о. директора КНП СОР «Сумський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Бутенко С., в якому їй повідомлено про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 та про наслідки, а саме відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, в разі невиконання в частині надання документу, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання відповідно до переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень. З даним повідомленням [PERSON] ознайомилася та зазначила письмово, що не згодна з цим повідомленням, що воно є протизаконним ( а.с. 21). 18.01.2022 [PERSON] заверталася із заявою про неприпустимість примусу до участі в експериментальному медичному втручанні до в.о. директора КНП СОР «Сумський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Бутенка С.П. ( а.с. 26). Відповідно до листа Міністерства охорони здоров`я України, надісланого на ім`я [PERSON] , станом на 25.01.2022 у Центру, що є уповноваженим МОЗ спеціалізованою експертною організацією у сфері до клінічного вивчення клінічних випробувань та державної реєстрації лікарських засобів, відсутні дані щодо завершення в установленому порядку клінічних випробувань на вакцини, які зареєстровані в Україні. (а.с.42-43). Наказом №35-К від 31.01.2022, виданого в.о. директора КНП СОР «Сумський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Бутенко С., [PERSON] , статистика медичного Охтирської станції Е (Ш) МД відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 31.01.2022 на час відсутності щеплення проти COVID-19 або надання довідки про абсолютні протипоказання (а.с. 18). На час відсторонення нарахування заробітної плати (середнього заробітку) не здійснювалося. Наказом №88/1-к від 14.03.2022, виданого в.о. директора КНП СОР «Сумський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Бутенком С., зупинено дію наказу КНП СОР «СОЦЕМД та МК» від 31.01.2022 № 38-к «Про відсторонення від роботи» до завершення воєнного стану в Україні. Допущено [PERSON] до роботи з 15.03.2022 ( а.с. 96). Аналізом інформації щодо епідситуації з коронавірусної інфекції в Сумській області з 31.01.2022 по 01.03.2022 (а.с. 158-179) встановлено, що інцидентність на добу в Охтирській ОТГ була значною. За змістом пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного життя. Поняття приватного життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Тому обмеження, накладені, зокрема, на доступ до трудової діяльності, впливають на приватне життя людини та є втручанням у право на повагу до такого життя. З огляду на вказане спірні правовідносини, пов`язані з оцінкою правомірності відсторонення позивачки, підпадають під дію статті 8 Конвенції. Критерії правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини викладені в пункті 2 статті 8 Конвенції, відповідно до якого органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. З огляду на цей припис критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до приватного життя з гарантіями статті 8 Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості (доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля); 2) чи переслідувало легітимну мету, що випливає саме зі змісту пункту 2 вказаної статті; 3) чи є відповідний захід нагально потрібним і пропорційним цій меті (необхідним у демократичному суспільстві), тобто, чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дозволяє досягнути визначеної в пункті 2 статті 8 мети. Втручання становитиме порушення гарантій статті 8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв. За змістом пункту «б» частини першої статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» № 2801-XII громадяни зобов`язані у передбачених законодавством випадках робити щеплення. Щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України (друге речення частини другої статті 30 цього Закону). Медичне втручання (застосування методів діагностики, профілактики або лікування, пов`язаних із впливом на організм людини) допускається лише в тому разі, коли воно не може завдати шкоди здоров`ю пацієнта. Медичне втручання, пов`язане з ризиком для здоров`я пацієнта, допускається як виняток в умовах гострої потреби, коли можлива шкода від застосування методів діагностики, профілактики або лікування є меншою, ніж та, що очікується в разі відмови від втручання, а усунення небезпеки для здоров`я пацієнта іншими методами неможливе (частини перша та друга статті 42 Закону № 2801-XII). Статтею 284 ЦК України передбачено, що надання медичної допомоги фізичній особі, яка досягла чотирнадцяти років, провадиться за її згодою. Повнолітня дієздатна фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій і може керувати ними, має право відмовитися від лікування. Статтею 43 Закону № 2801-XII визначено, що для застосування методів діагностики, профілактики та лікування необхідна згода інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта. Частиною шостою статті 12 Закону № 1645-ІІІ також передбачено, що повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення; якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. Згідно із частиною сьомою цієї статті відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень установлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар - надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (частина перша статті 43 Конституції України). За змістом частини другої цієї статті держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частина четверта вказаної статті). Частиною першою статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: - появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; - відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; - в інших випадках, передбачених законодавством. Термін «законодавство» досить широко використовується у правовій системі, в основному в значенні сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин. Цей термін використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 розділу XV «Перехідні положення»). У законах залежно від важливості та специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших в обсяг поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади. Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України (рішення від 09 липня 1998 року № 12-рп/98) офіційно розтлумачив термін «законодавство». Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в частині третій статті 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. У рішенні № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року у справі № 1-14/2020(230/20) за конституційним поданням Верховного Суду Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що «обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України» (абзац другий пункту 3.2 мотивувальної частини). Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 4 Цивільного кодексу України якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону. Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону № 2801-XII громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Закон № 1645-ІІІ визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб. За статтею 1 Закону № 1645-ІІІ протиепідемічні заходи - це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій. Стаття 11 цього Закону визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян. Частиною першою cтатті 12 Закону № 1645-ІІІ передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ). Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ). У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону № 1645-ІІІ). Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта статті 12 Закону № 1645-ІІІ). Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (речення перше частини шостої статті 12 Закону № 1645-ІІІ). Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі - Положення про МОЗ), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань. Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення). Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). У первинній редакції до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Наказом МОЗ від 30 листопада 2021 року № 2664 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набрав чинності 31 січня 2022 року, Перелік № 2153 доповнено пунктами 7-9, згідно з якими до Переліку увійшли працівники органів місцевого самоврядування, закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності, комунальних підприємств, установ та організацій. Наказом МОЗ від 25 лютого 2022 року № 380, який набрав чинності 01 березня 2022 року, зупинено дію наказу МОЗ № 2153 до завершення воєнного стану в Україні, який триває в Україні з 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з подальшими змінами. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 постанову Кабінету Міністрів України № 1236 було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: - на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; - відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; - строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Постановою Кабінету Міністрів України від 26 березня 2022 року № 372 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України № 1236, зокрема на період воєнного стану: - фізичним особам і суб`єктам господарювання рекомендовано дотримуватися протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання поширенню COVID-19; - фізичним особам рекомендовано забезпечити отримання повного курсу вакцинації від COVID-19 вакцинами, включеними ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; - закладам охорони здоров`я забезпечити готовність до реагування на спалахи COVID-19 в умовах воєнного стану; - пункт 41-6постанови № 1236 було доповнено абзацом такого змісту: «Положення цього пункту не застосовуються на період воєнного стану». Указане вище свідчить про те, що після набрання чинності цими нормативно-правовими актами і до завершення воєнного стану в Україні до працівників, які належать до Переліку № 2153, не може бути застосовано відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19. Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі № 4004-XII та Інструкції № 66. Підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац шостий частини першої статті 7 Закону № 4004-XII). Відповідно до пункту 2.3 Інструкції № 66 з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ від 30 серпня 2011 року № 544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб. Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897. Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб. Пунктом 2.5 Інструкції № 66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції. Згідно з пунктом 2.7 Інструкції № 66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції. Положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону № 4004-XII та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-XII. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу». Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови. У пункті 7.3 Резолюції Парламентської асамблеї Ради Європи № 2361 (2021) від 27 січня 2021 року «Вакцини проти COVID-19: етичні, правові та практичні міркування» Асамблея закликала держави-члени Ради Європи і Європейський Союз інформувати громадян про те, що вакцинація не є обов`язковою, і ніхто не здійснює політичного, соціального чи іншого тиску для того, щоб провести щеплення тим, хто сам цього не бажає; переконатись, що ніхто не зазнає дискримінації за те, що він не був вакцинований через можливі ризики для здоров`я або не бажає вакцинуватися. Незважаючи на попередньо задекларовану добровільність вакцинації для всіх професійних груп, відповідно до статті 10 Закону № 2801-XII, статті 12 Закону № 1645-ІІІ, пункту 8 Положення про МОЗ та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, 04 жовтня 2021 року МОЗ затвердило Перелік № 2153, який передбачав обов`язкове профілактичне щеплення для окремих категорій працівників проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цього захворювання (вказаний Перелік доповнений наказами МОЗ від 01 та 30 листопада 2021 року № 2393 і № 2664 відповідно). А 27 жовтня 2021 року МОЗ видало наказ № 2362, згідно з яким із Дорожньої карти виключено абзац про добровільність щеплення від COVID-19. Немає сумнівів у тому, що у відповідний період Україна, поряд з іншими державами, зазнала значних труднощів у сфері охорони здоров`я. Згідно зі статистичними даними в середньому у 2021 році від COVID-19 в Україні помирало 7 168 осіб на місяць. Коронавірусна інфекція COVID-19 у тому році стала другою за частотою причиною смертей українців (12 %) після серцево-судинних захворювань (60,2 %) (https://opendatabot.ua/open/death-statistics). Вказане зумовлювало необхідність вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності» та є пропорційним цій меті, тобто дозволяє її досягнути найменш обтяжливими для людини засобами. З огляду на це в кожній конкретній ситуації треба з`ясовувати, наскільки захід втручання у відповідне право був виправданим. Нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить. Суд вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо. Позивачка є статистиком медичним в КНП Сумської обласної ради «Сумського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». Формально вона належала до числа працівників, які підлягали обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки. Оцінюючи загрозу, яку потенційно на роботі могла нести позивачка, суд враховує кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих). Позивач за родом своєї діяльності не здійснює виїзду до пацієнтів та прийому громадян не веде. Одночасно на зміні у приміщенні перебуває 10-15 працівників. Однак позивач перебуває у кабінеті лише з однією особою, яка є медичним реєстратором і також не здійснює виїзду до пацієнтів. Також суд враховує форму організації праці. Позивач працює виключно з документацією за допомогою копмютера. Позивач не відряджалася у внутрішні чи закордонні відрядження. Також не контактувала з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Оцінюючи ризик зараження позивачем своїх співробітників, суд зазначає, що всі інші працівники були щеплені, тому позивач була більш незахищеною від вірусу в даному випадку. Крім цього у закладі дотримувалися протиепідеміологічні заходи - масковий режим, дезінфекція, що є достатніми заходами при короткочасному контакті в коридорі чи санвузлі. Таким чином, судом не встановлено, що позивач створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку. Суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті). Зазначеного висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові від 14.12.22 № 130/3548/21. Таким чином, наказ про відсторонення видано неправомірно, оскільки дії роботодавця в цьому випадку, щонайменше, були непропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи. З огляду на це, права позивачки підлягають поновленню, а позовні вимоги щодо скасування наказу підлягають задоволенню. Позивачем також було заявлено позовну вимогу про поновлення її на роботі. Однак, як встановлено в судовому засіданні, позивач з роботи звільнена не була. Була допущена до виконання свої обов`язків з 15.03.2023. За таких обставин, відсутній предмет спору у цій частині позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Таким чином, провадження у справі у частині вимог про поновленння на роботі підлягає закриттю. Щодо стягнення середнього заробітку, слід зазначити таке. Оскільки позивача незаконно було відсторонено від роботи і в цей період не виплачувалася їй заробітна плата, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток. Як вбачається з розрахункових листів, у березні 2022 року позивачу нараховано кошти з 15.03.2022, а у квітні донараховано за період з 01.03.2022. Таким чином, фактично [PERSON] була відсторонена від роботи з 31.01.2022 по 14.03.2022, заробітну плату не отримала з 31.01.2022 по 28.02.2022. Заробітна плата [PERSON] за останні 2 місяці перед відстороненням складає: 4909,09 грн за листопад 2021 року та 6500, 00 грн за грудень 2021 року. (а.с. 16). Кількість робочих днів у листопаді 2021 року - 22, кількість робочих днів у грудні 2021 року - 22. Таким чином, середньоденний заробіток [PERSON] становив (4909,09+6500,00)/(22+22)=259,30 грн. У період з 31.01.2022 (дата відсторонення) по 28.02.2022 (остання дата, за яку не виплачена заробітна плата) становить 21 робочий день. Таким чином, підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.01.2022 по 28.02.2022 в сумі 5445,30 грн (259,3*21), з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів. Щодо стягнення моральної шкоди. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст..237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки судом було встановлено порушення прав позивача відповідачем, наявні підстави для стягнення моральної шкоди. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням її трудових прав, характеру та способу заподіяння моральної шкоди, враховує також ту обставину, що відсторонення тримало півтора місяці. Таким чином, суд прийшов до висновку, що на користь позивача слід стягнути моральну шкоду в сумі 500 грн. Враховуючи наявність підстав для часткового задоволення позову питання судових витрат суд вирішує відповідно до Глави 8 ЦПК України. При подачі позову позивачем було сплачено судовий збір за 2 вимоги: скасування наказу та стягнення моральної шкоди. Позовна вимога задоволена судом, тому стягненню підлягає сплачена позивачем сума - 1073, 60 грн. Позовна вимога про стягнення моральної шкоди задоволена частково, стягнено 0,5% від суми позову, таким чином підлягає стягненню сума пропорційна до задоволених позовних вимог - 1073,60 * 0,5 % = 5,37 грн. Таким чином в рахунок відшкодування судового збору на користь позивача з відповідача підлягає стягненню 1078,97 грн. Крім того, позивачкою понесені витрати по сплаті професійної правничої допомоги адвоката в сумі 3000 грн. Вказані витрати підтверджуються договором про надання правової допомоги, актом наданих послуг, в яких міститься перелік та обсяг наданих послуг та час, витрачений адвокатом на надання відповідних послуг, квитанцією по сплату вказаних коштів на рахунок адвоката. Позивачем було заявлено чотири позовні вимоги: скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, стягнення моральної шкоди. Позовна вимога про скасування наказу та стягнення середнього заробітку задоволені судом. Провадження в частині позовних вимог про поновлення на роботі закрито. Позовна вимога в частині стягнення моральної шкоди задоволена частково 0,5%. В врахуванням часткового задоволення позовних вимоги до стягнення з відповідача підлягає 1503,75 грн витрат позивача на правничу допомогу: (3000 / 4 (чотири позовних вимоги) = 750 грн за кожну вимогу (750+750 + (750*0,5%) = 1503,75 грн.

Outcome: partial