Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

у квітні 2019 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив суд стягнути на його користь солідарно з [PERSON] та [PERSON] 20 000,00 доларів США. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що у серпні 2017 року надав своєму братові - [PERSON] грошові кошти у розмірі 20 000,00 доларів США для придбання ним в особисту власність квартири у [ADDRESS] , про що [PERSON] була написана розписка. Вказав, що грошові кошти були позичені під зобов`язання повернути їх в майбутньому. Зазначив, що до моменту передачі коштів його брат перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , який в подальшому було розірвано. Тому, оскільки на між [PERSON] та [PERSON] існує спір щодо квартири, на яку він давав кошти на придбання, вважаючи, що квартира є особистою власністю брата, то існує реальна загроза того, що [PERSON] отримає у власність частину квартири або стягнення коштів з [PERSON] , при цьому останній не зможу повернути йому кошти, змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 05.04.2019 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (т. 1 а.с. 17-18). 12.06.2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] , в якій остання просила суд визнати недійсним договір позики від 15.08.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на суму 20 000,00 доларів США, та вирішити питання судових витрат, який протокольною ухвалою від 15.08.2019 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом (т. 1 а.с. 24-28, а.с. 97-98). Зустрічний позов мотивувала тим, що згоди на укладення договору вона не надавала, первісний позов носить штучний характер, оскільки необхідності у запозиченні коштів потреби не було, вимоги є недоведеними та безпідставними, дійсність договору позики є сумнівною. Ухвалою від 03.11.2020 року задоволено клопотання представника позивача - [PERSON] про витребування доказів, витребувано у Головного управління державної податкової служби у м. Києві інформацію про доходи [PERSON] та [PERSON] за період з 01.06.2011 року по 31.05.2018 року (т. 1 а.с. 190-191). Ухвалою від 25.08.2021 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд (т. 1 а.с. 228). В судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] первісний позов підтримав, просив його задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Вказав, що хоча оригіналу розписки немає, є нотаріально посвідчена заява [PERSON] про те, що він визнає борг, що дійсно брав кошти. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засідання просив первісний позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні первісного позову, оскільки оригінал розписки відсутній, зустрічний позов просив задовольнити. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Заслухавши представників сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 15.10.2011 року по 31.05.2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі (т. 1 а.с. 13, 14). 06.10.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , за ціною 753 276,00 грн., що еквівалентно 28 108,36 доларів США (т. 1 а.с. 9-12). Заявою від 22.03.2019 року, посвідчено приватним нотаріусом КМНО Єдігаровим Е.М. за № 1260, [PERSON] повідомив, що 15.08.2017 року отримав грошові кошти у розмірі 20 000,00 доларів США від [PERSON] , які витратив на придбання квартири [ADDRESS] , і що вказані кошти на дату підписання цієї заяви ним не повернуто (т. 1 а.с. 7). На обґрунтування позову [PERSON] надав до суду копію розписки [PERSON] від 15.08.2017 року, відповідно до якої останній взяв у [PERSON] в борг 20 000,00 доларів США на придбання квартири (т. 1 а.с. 8). Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором позики від 15.08.2017 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10.12.2018 року у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 року у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23.04.2020 року у справі № 501/1773/16-ц. Згідно зі ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно зі ст. 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13.12.2017 року у справі № 6-996цс17. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач [PERSON] на підтвердження позовних вимог надав копію розписки. Оригінал розписки [PERSON] в матеріалах справи відсутній. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що є другом [PERSON] знає з 2005 року, з [PERSON] не спілкується. Показав, що у 2017 році у [PERSON] та [PERSON] відносин не було, оскільки [PERSON] постійно ночував у нього, а в той час він з [PERSON] орендували квартиру. З приводу позичених коштів чи квартири йому нічого не відомо, так само як і щодо звернень [PERSON] до поліції. Також, показав, [PERSON] їздив на виставку до Нью-Йорка . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що є друзями з [PERSON] , з [PERSON] довго не спілкувався. Вказав, що йому відомо про те, що [PERSON] придбав квартиру. Вказав, що позичив у нього 5 000,00 доларів США, але швидко повернув, у брата - 20 000,00 чи 25 000,00 доларів США, про що йому відомо зі слів [PERSON] . Показав, що йому не відомо, чи приймала участь [PERSON] у придбанні квартири. Разом з тим, судом критично оцінюються покази даних свідків та не приймаються до уваги, оскільки останні не доводять факту укладення 15.08.2017 року позивачем [PERSON] договору позики з [PERSON] на суму 20 000,00 грн. та отримання коштів за даним договором. Покази свідків суд вважає такими, що не заслуговують на увагу. Тому, суд виходить з того, що позивач не довів наявності обставин, на які посилався, як на підставу своїх вимог, не довів факту укладення договору позики. Посилання на те, що відповідач [PERSON] визнав укладення договору позики та отримання коштів, про що подав нотаріально посвідчену заяву, є необґрунтованим з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як на підставу позову, позивач посилався на укладення договору позики 15.08.2017 року. Проте, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про не доведення позивачем [PERSON] укладення договору позики саме 15.08.2017року, оскільки суд розглядає справу в межах заявлених вимогах. Згідно з поясненнями позивача, позивач посилався на втрату оригіналу розписки, на визнання відповідачем укладення договору позики. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому, суд надходить до висновку про те, що позивач [PERSON] не надав суду належні та допустимі докази, не довів їх переконливість, а також не довів: наявності обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог, факту укладення договору позики. Позивач оригінал розписки від 15.08.2017 року до суду не надав, в поясненнях зазначив, що оригінал розписки від 15.08.2017 року не може бути наданий суду у зв`язку з його втратою. Доводи позивача [PERSON] про боргові зобов`язання відповідача ґрунтуються не на оригіналі боргового зобов`язання, а на копії розписки. Отже, суд не знаходить підстав для задоволення первісного позову. Розглядаючи зустрічний позов, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, якій не вчинено. Отже, недійсним може бути визнаний лише укладений договір, а недодержання сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення не може бути підставою для оспорювання такого правочину в судовому порядку, оскільки в силу закону такий правочин вважатиметься або неукладеним, або нікчемним. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Главою 5 ЦПК України визначені основні положення про докази, доказування. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За правилами ст. 77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 78 ЦПК суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 4 ст. 81 ЦПК України визначено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Згідно з ч. 10 ст. 84 ЦПК у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. З огляду на те, що [PERSON] не надано суду оригінал договору позики від 15.08.2017 року, доказів його укладення не надав, тому суд вважає, що договір позики від 15.08.2017 року між [PERSON] і [PERSON] не укладався, тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Тому, суд не знаходить підстав й для задоволення зустрічного позову. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed