Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника звернулася до суду з позовом та відповідно до позовних вимог (від 2.11.2022 р.) просила суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 4 грудня 2004 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] ; Визнати спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] ; двокімнатну квартиру [ADDRESS] ; однокімнатну квартиру [ADDRESS] ; В порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] ; Визнати за [PERSON] право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] ; Вимоги позивач обгрунтовує тим, що 16 серпня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Луцького міськвиконкому, запис №902, що підтверджується свідоцтвом про одруження Серія [NUMBER] . В шлюбі народили двох доньок: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження Серія [NUMBER] , Серія [NUMBER] . Сторони тривалий період часу не проживають разом та не ведуть спільного господарства. Діти проживають разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Відповідачем [PERSON] було подано до Дніпровського районного суду м. Києва позов про розірвання шлюбу. Під час перебування в шлюбі сторонами було придбано наступне майно: 1/3 частини однокімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 32, кв.м, в тому числі житлової 15.40 кв.м. Двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 68,60 кв.м, в тому числі житловою площею 36.90 кв.м орієнтованою вартістю 1 700 000 грн.; Однокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 38.6 кв.м в тому числі житловою площею 17.3 кв.м орієнтованою вартістю 1 700 000 грн. Всього придбано майна загальною вартістю 4 150 000 (чотири мільйони сто п`ятдесят тисяч) гривень. Окрім того під час шлюбу подружжям були відкриті депозитні рахунки в наступних банках: АТ КБ «ПРИВАТБАНК»; АТ «Райффайзен Банк Аваль», АТ «Укрсиббанк» та Документ сформований в системі «Електронний суд» 24.03.2021 3 АТ «ОТП БАНК», оформлені на ім`я [PERSON] , тому [PERSON] не має можливості самостійно отримати відповідні докази для надання до суду. Грошові кошти, які були внесені за час зареєстрованого шлюбу та обліковувалися на розрахунковому рахунку, є спільним майном подружжя, а тому підлягають поділу. Обґрунтовує своє посилання на ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР якою передбачено , що майно, що нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. У ст. 60 Сімейного кодексу закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Право [PERSON] на володіння, користування і розпорядження спільним сумісним майном порушено та вона зі своїм чоловіком не може дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема двокімнатної квартири [ADDRESS] . Так, на підставі інвестиційного контракту №35934 від 5 листопада 2002 року було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS] , де стороною договору виступала [PERSON] . Право власності на зазначену квартиру було оформлено на ім`я позивачки на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 28 січня 2004 року №135-С/КІ та зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 09 лютого 2004 року у реєстровій книзі 381-91 за р. №43760. З 1999 року по 2007 рік [PERSON] займав посаду головного бухгалтера (фінансового директора) в ЗАТ «Компанія «Петрошина», яка співпрацювала з ЗАТ «Росава» - найбільшого в Україні виробника шин для легкових автомобілів. В 2002 році в ЗАТ «Росава» почався процес банкрутства у зв`язку з рейдерськими атаками, тому в ЗАТ «Компанія «Петрошина» як в одному із головних партнерів почали проводити регулярні податкові перевірки (докази додаються). У зв`язку з тим, що ЗАТ «Компанія «Петрошина» була штучно втягнута у рейдерську війну та судові процеси, [PERSON] , як було повідомлено позивачем, мав певні проблеми як матеріально відповідальна особа на роботі, які згодом могли привести до відкриття кримінальних справ. В подальшому, вищезазначене стало підставою звільнення [PERSON] , що підтверджується його заявою від 02.04.2007 року. У зв`язку з нестабільною ситуацією на роботі [PERSON] та для уникнення наслідків щодо можливої втрати майна в разі конфіскації, в 2004 році було вирішено відчужити квартиру за адресою: [ADDRESS] на користь матері [PERSON] - [PERSON] , яка була обізнана про становище свого сина, шляхом укладення між позивачем та відповідачем [PERSON] оспорюваного договору дарування. 04.12.2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір дарування квартири [ADDRESS] . Зазначений договір було укладено фіктивно без наміру створення правових наслідків. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з чч.1, 2 ст.234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Укладаючи Договір дарування від 04.12.2004 р., сторони не мали на меті встановлення правових наслідків, підтвердженням чого є укладена в той же час, тим самим нотаріусом Довіреність від 04.12.2004 року строком на три роки. Зазначеною довіреністю [PERSON] уповноважила свого сина гр. [PERSON] розпоряджатися всім її майном, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилося, укладати всі дозволені законом договори й розпорядження майном. [PERSON] ніколи не володіла, не користувалась та не розпоряджалась квартирою [ADDRESS] , що підтверджується тим фактом, що всі договори по утриманню спірної квартири та надання комунальних послуг спірної квартири були оформлені на позивачку та відповідно всі витрати також сплачувалися за рахунок сімейного бюджету. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Підтвердженням того, що спірний договір було укладено фіктивно є той факт, що починаючи з 2004 року [PERSON] по теперішній час разом з дітьми проживала та продовжує проживати в спірній квартирі. 07.06.2007 року [PERSON] офіційно зареєструвала своє місце проживання в спірній квартирі. Також в вищезазначеній квартирі зареєстровані діти подружжя. Таким чином [PERSON] (дарувальник) фактично продовжує володіти та користуватись квартирою, що свідчить про вчинення такого правочину з метою приховування майна. Всупереч приписам ст. 65 СК України, усвідомлюючи, що договір укладається без наміру створення правових наслідків, чоловік позивачки не надавав згоду на відчуження спірної квартири. Договір дарування майна, яке перебуває у спільній сумісній власності, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 15 червня 2020 року у справі №430/1281/14-ц. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Факт належності спірної квартири до майна спільного сумісного подружжя беззаперечно визнавався сторонами. Права позивача [PERSON] порушено та вона вимушена звертатися до суду за їх захистом . Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом статей 69, 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Верховний Суд вказав, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 Сімейного кодексу України). Ухвалою суду від 31.03.2021 р. провадження було відкрито провадження по даній справі за правилами загального позовного провадження. 29.06.2021 р. ухвалою суду провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шульга Наталія В`ячеславівна про визнання договору недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя було зупинено до прийняття та вступу в законну силу рішення Оболонського районного суду м.Києва, що було прийнято в рамках цивільної справи №756/8945/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] третя особа приватний нотаріус КМНО Дубенко Н.Г. про визнання договору купівлі - продажу квартири недійсним. 13 вересня 2022 р. провадження по справі було відновлено. В судовому засіданні позивач та її представник наполягали на задоволенні позову в повному обсязі з обставин викладених в позовній заяві наполягаючи на тому, що спірні квартири [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] були придбані у шлюбі за спільні кошти подружжя, а оспорюваний договір дарування було укладено фактично під примусом, так -як позивач та відповідач [PERSON] побоювалися можливої відповідальності останнього внаслідок проблем, що виникли у [PERSON] на роботі та можливим настанням негативних наслідків щодо їх спільного майна, оспорюваний договір не ніс настання будь - яких реальних наслідків, так -як спірна квартира [ADDRESS] не вибувала з володіння та користування позивача та вважає, що на вказану квартиру необхідно визнати право власності в порядку поділу майна подружжя, так -як задоволення позову буде відповідати інтересам як позивача та її дітей. Хоча в судовому засіданні позивач визнала той факт, що була обізнана юридичними наслідками укладання оспорюваного договору дарування . Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимог визнала частково, не оспорюючи того факту, що квартира [ADDRESS] була придбана в шлюбі з відповідачем, що стосується скасування договору дарування від 4.12.2004 р. то за твердженням представника відповідача будь - яких правових підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним позивач та її представник не навели, укладання договору дарування це було волевиявлення позивача по справі та спірна квартира [ADDRESS] на час розгляду справи не може бути спільним майном подружжя, так -як вибула з права власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , спростовуючи той факт, що спірний договір дарування було укладено формально для можливого уникнення будь -яких негативних наслідків для відповідача [PERSON] , що виникли у останнього під час виконання останнім своїх службових обов`язків. Крім того представник відповідача просив застосувати до позовної вимоги щодо визнання договору дарування квартири недійсним строк позовної давності. Відповідач [PERSON] в зал судового засідання не з`явилася, про день, місце та час розгляду справи сповіщалися належним чином, причини неявки в зал судового засідання не повідомляла. Суд заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи дійшов наступного, що відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Як убачається з матеріалів справи, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 серпня 1997 року , який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 2 квітня 2021 р. 5 листопада 2002 р. було укладено інвестиційний контракт ( про інвестування у житлове приміщення) укладений між АТ ХК «Київміськбуд» та [PERSON] , відповідно до якого позивач інвестувала у будівництво житла. В послідуючому позивач стала власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням Житлового забезпечення Виконавчого органу КМР (Київська міська державна адміністрація) від 5 лютого 2004 р. 18.12.2018 р. за відповідачем [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , підстава набуття права власності - договір про уступку майнових прав від 12.02.2016 р. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 1, 2 ст.71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 вересня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. 4 грудня 2004 р. [PERSON] на підставі договору дарування подарувала вказану вище квартиру [ADDRESS] [PERSON] , вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Шульгою Н.В.( реєстровий номер 547). За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. (стаття 717 ЦК України). Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов`язань матеріального характеру. Статтею 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Такий правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. «Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину». Частинами 1,4 статті 772 ЦК України визначено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. В судовопму засіданні позивач та її представник не надали до суду доказів того, що обдарована- відповідач [PERSON] не прийняла в дар спірну квартиру. Даючи оцінку доводам позову про недійсність правочину та порушення оспорюваним договором прав позивача суд керується положеннями цивільного законодавства, які встановлюють умови чинності правочинів, підстави визнання правочину недійсним та визначають правові наслідки недійсності правочинів. Згідно з ч.1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ч.1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. За приписом ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. Як вказано в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В судовому засіданні позивач та її представник не надали до суду належних та допустимих доказів в обґрунтування позовної вимоги щодо визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] від 4 грудня 2004 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , в зв`язку з чим дана вимога не підлягає задоволення та не підлягає вимога щодо визнання даної спірної квартири [ADDRESS] спільним майном подружжя. Що стосується спірної квартири [ADDRESS] загальною площею 38.6 кв.м. то як було встановлено в судовому засіданні дана квартира була придбана в шлюбі за спільні кошти подружжя та є спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] . Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30). Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial