Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-25 00:00:00

\~Стислий виклад позиції позивача 17 лютого 2023 року (згідно штемпеля поштового відправлення) до Згурівського районного суду Київської області звернувся [PERSON] з позовною заявою, в якій просив стягнути із [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 30000,00 грн та судові витрати у розмірі 1073,60 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 30.11.2022 між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримала у борг 30000,00 грн та зобов`язувалась його повернути в строк до 30.01.2023, що підтверджується розпискою. Однак, у встановлений строк відповідач взяті на себе зобов`язання не виконала та зазначену суму боргу у встановлений строк позивачу не повернула. Він неодноразово звертався до відповідача про повернення коштів, але позитивної відповіді не отримав. Таким чином, відповідач порушила свої зобов`язання за договором позики, унаслідок чого утворилась заборгованість. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядок, що встановлені договором. Зазначає, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії, а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Заяви, інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Згурівського районного суду Київської області від 28.02.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, сторонам роз`яснено їх процесуальні права та встановлено відповідні строки. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, направив до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. У судове засідання відповідач [PERSON] повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином в порядку, передбаченому\~ст. 128-130 ЦПК України, за адресою зареєстрованого місця проживання. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Обставини справи, що встановлені судом З оригіналу розписки від 30 листопада 2022 року вбачається, що [PERSON] , паспорт № [NUMBER] , ідент. код [NUMBER] , [ADDRESS] , зобов`язалась повернути грошові кошти у розмірі 30000 (тридцять тисяч) гривень [PERSON] , паспорт [NUMBER] , до 30.01.2023 року (а.с. 33). Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини Відповідно до ч. 2, 3\~ст. 12 ЦПК України\~учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст.\~12, ч. 1 та 6 ст.\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2\~ст. 79 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1\~ст. 218 ЦК України\~недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1051 ЦК України,\~якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно з положеннями п. 4 ч. 3\~ст. 129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Згідно з ч. 2\~ст. 1046 ЦК України\~договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до ст. 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У Постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц зроблено наступний правовий висновок щодо розписки як договору позики: договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно\~зі ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15 та постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі провадження № 61-20376св18. Судом встановлено, що від 30 листопада 2022 року, що відповідач [PERSON] отримала від позивача [PERSON] гроші у сумі 30000 (тридцять тисяч) гривень і зобов`язалася повернути їх до 30.01.2023. Однак, у подальшому відповідач своїх зобов`язань не виконала. Таким чином, суд, встановивши справжню правову природу розписки, приходить до висновку, що укладення між позивачем та відповідачем 30.11.2022 договору позики, відбулося. За таких обставин, з урахуванням того, що відповідач не виконав свій обов`язок щодо повернення коштів, суд приходить до висновку про задоволення вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики (розписки) від 30.11.2022 в розмірі 30000 (тридцять тисяч) гривень. Щодо судових витрат Із матеріалів справи вбачається, що за подання позову до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн, що підтверджується оригіналом квитанції від 17.02.2023 (а.с. 11). Відповідно до ч. 1 та ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача. З огляду на вищезазначене, стягненню із відповідача на користь позивача підлягають судовий збір у розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved