Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

20 січня 2023 року адвокат Таргоній Вадим Миколайович в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подав на розгляд суду позов до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди заподіяної смертю. У позовній заяві зазначає, що [INFO] о 18:43 поблизу залізничного вокзалу у м. Броди поїзд скоїв наїзд на гр. [PERSON] , [INFO] , який від отриманих травм загинув на місці. В ході досудового розслідування, розпочатого за фактом настання вищевказаної події, було встановлено, що на [PERSON] наїхав потяг № 3001 у складі електровоза ВЛ-80 №122 під керуванням машиніста [PERSON] , який слідував за маршрутом Здолбунів-Львів. Вказані обставини було встановлено рішенням Радехівського районного суду Львівської області у справі №451/711/21 (Залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду). Вищезазначеними рішенням встановлено, що між наїздом поїзду (тобто дією джерела підвищеної небезпеки в розумінні ст. 1187 ЦК України) на [PERSON] та смертю останнього наявний причинно-наслідковий зв`язок. Представник позивачів зазначає про втрату ними рідного батька, з яким останні мали тісні родинні відносини. Внаслідок смерті батька позивачі назавжди позбавлені можливості отримувати від нього підтримку та допомогу як моральну, так і матеріальну, і жодні зусилля з їх сторони не зможуть виправити ситуацію, що склалася. Передчасна смерть батька стала різкою психотравматичною подією для позивачів. У зв`язку з цим, представник позивачів просить суд стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в якості відшкодування моральної шкоди 200 000 гривень кожному (а.с.3-45). 20 січня 2023 року автоматизованою системою документообігу суду Д-3 судді Семенишин О.З. передані згадані вище матеріали справи, для розгляду (а.с.47). Ухвалою судді від 23 січня 2023 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження з викликом сторін (а.с.1-2). 14 лютого 2023 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому останній просить суд відмовити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у задоволенні позовної заяви про відшкодування моральної шкоди у сумі 600 000 грн в повному розмірі. Свої доводи мотивує тим, що [INFO] о 18 год 24 хв вантажний поїзд №3001, рухаючись за маршрутом Здолбунів-Львів у напрямку Львова, в голові якого був електровоз ВЛ-80 №122, під керуванням машиніста [PERSON] та помічника машиніста [PERSON] , тягнучи 44 завантажених вантажних та 11 порожніх вантажних вагонів вагою 4104 тони під час руху по колії №1 на 43 кілометрі 400 метрів застосував екстрене гальмування, чим смертельно травмував чоловіка, [PERSON] , котрий незважаючи на попереджувальні звукові сигнали та наближення поїзда став переходити залізничну колію справа наліво відносно напрямку руху. Зі змісту постанови про закриття кримінального провадження №12018140160000539 від 13.09.2018 видно, що машиніст [PERSON] побачив людину, поблизу залізничної платформи м. Броди, яка рухалась справа в напрямку колії, та з метою запобігання застосовав звуковий сигнал великої гучності і екстрене гальмування. Проте, проігнорувавши попереджувальні інформативні знаки та звукові сигнали, чоловік вийшов на залізничну колію, внаслідок чого сталося контактування передньою частино поїзда з людиною із наступним її травмуванням та загибеллю. Причиною настання даного випадку, а саме смерті [PERSON] є порушення громадянином [PERSON] п.2.1, 2.2, 2.3, 2.5, 2.20 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України». Відповідно до висновку №54/2018 від 04.10.2018 проведеної судово-медичної експертизи на момент смерті [PERSON] перебував у стані алкогольного сп`яніння, оскільки у крові потерпілого виявлено етиловий спирт в кількості 0,63 проміле. Представник АТ «Українська залізниця» зазначає, що досудовим слідством вини працівників залізниці в настанні смерті [PERSON] не встановлено. А також слідство прийшло до висновку, що до виникнення наслідку у вигляді загибелі людини результаті наїзду поїзда, призвели дії пішохода [PERSON] , котрий при наближенні поїзда вийшов на залізничну колію на такій відстані, на якій машиніст [PERSON] був позбавлений можливості уникнути наїзду шляхом екстреного гальмування. Крім того зазначає про відсутність у машиніста потяга технічних можливостей уникнути ДТП є непереборною силою, оскільки зіткнення потяга вагою понад 4104 тони з пішоходом на залізничному полотні не залежало від нього, при всій обачливості його дій. Машиніст не міг передбачити, що [PERSON] порушуючи Правила безпеки громадян на залізничному транспорті України та ігноруючи звукові сигнали, вийде на залізничну колію на такій відстані, на якій машиніст буде позбавлений можливості уникнути наїзду шляхом екстреного гальмування. Відтак, потерпілий [PERSON] усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння (рух пішохода в невстановленому місці на залізничному полотні), відсутність вини машиніста та обставини непереборної сили, необхідно дійти висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивачів. Просить суд, врахувати, що АТ «Укрзалізниця» в умовах воєнного стану працює в посиленому режимі. Всі можливі кошти товариства йдуть на забезпечення безперебійної стабільної роботи товариства. АТ «Укрзалізниця» робить всі рейси зі сходу в напрямку заходу України евакуаційними і закриває продаж квитків на них (безкоштовно). Вважає, що визначений позивачами розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 600 000 грн не відповідає критеріям розумності та співмірності і становить надмірний тягар для відповідача(а.с.70-83). Представник позивачів Таргоній В.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав суду пояснення, аналогічно викладеним у позовній заяві. Звертав увагу суду, що внаслідок смерті батька позивачі назавжди позбавлені можливості отримувати від нього підтримку та допомогу як моральну, так і матеріальну, і жодні зусилля з їх сторони не зможуть виправити ситуацію, що склалася. Твердження представника відповідача про те, що стягнення 600 тисяч гривень на користь позивачів буде надмірним тягарем для Укрзалізниці є недоречним, оскільки відповідач це потужна юридична особа, та законодавством при розгляді таких справи враховується лише майновий стан фізичної особи, а не юридичної. В судових дебатах просив постановити рішення про задоволення позовних вимог. Представник відповідача Гуменюк І.П. у судовому засіданні проти позовних вимог заперечила у повному обсязі з підстав непереборної сили, оскільки зіткнення потяга з пішоходом [PERSON] сталося через порушення й ним Правил безпеки, а працівником Укрзалізниці було вжито усіх заходів для уникнення зіткнення. Також просила врахувати, що у зв"язку з військовою агресією РФ проти України, початком повномаштабного вторгнення російських військ на територію України 24 лютого 2022 року, стягнення шкоди буде для відповідача надмірним тягарем, оскільки це державна установа і кошти необхідні для забезпечення безперервної роботи залізниці. Звертала увагу суду, що суд при вирішення питання відшкодування шкоди, зокрема при визначенні самого розміру, повинен врахувати, що розмір відшкодування моральної шкоди не повинен призводити до збагачення потерпілої особи. В судових дебатах просила постановити рішення про відмову в задоволенні позовних вимог та звертала увагу суду на те, що розмір моральної шкоди не відповідає засадам справедливості, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, на які посилаються позивачі, що діти потребують допомоги. Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази в їх сукупності, суд вважає, що позов необхідно задовольнити частково з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень, викладених у ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд установив, що постановою старшого слідчого СВ Бродівського ВП Золочівського ВП ГУНП у Львівській області від 31.12.2018 кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018140160000539 від 13.09.2018 закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с.22-23). Електровоз серії ВЛ80к №122 перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Козятин» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» (а.с.24). Відповідно до довідки №ТЧ-14-2/527 від 07.04.2021, [PERSON] з 12.07.2005 по даний час працює у виробничому структурному підрозділі «Локомотивне депо Здолбунів» регіональної філії «Львівська залізниця», на посаді машиніста електровоза з 26.08.2015 по даний час (а.с.25). Згідно з Свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] від 14.09.2018, актовий запис №18, [PERSON] помер [INFO] у м. Броди, Бродівського району Львівської області (а.с.26). У відповідності до довідки про причину смерті від 13.09.2018, причина смерті [PERSON] : «пішохід травмований при зіткненні з поїздом» (а.с.27). [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] від 18.03.1991, запис №6; Свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] від 14.02.1995, запис №5; Свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] від 19.01.1987, Свідоцтвом про шлюб, серії [NUMBER] від 19.04.2008 (а.с.28, 33, 37, 38). Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого о позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з приписами частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 2 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Згідно зі статтею 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (ч. 2 ст. 1193 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, даних у п.3, 9, 17-1 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. ВULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Згідно з частинами першою та другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У пункті 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст.1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України). Відповідно до роз`яснень п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст. 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події, (п.1 ч. 1 ст. 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених доказів, що смерть [PERSON] сталася внаслідок його необережності, а саме порушення загиблим Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. У відповідності до пунктів 2.1, 2.2, 2.3, 2.5, 2.20 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року № 54, пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо); перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо). При наближенні поїзда до перону або платформи громадяни повинні стежити за звуковими сигналами, що подаються з локомотива, моторвагонного рухомого складу та іншого спеціального самохідного рухомого складу, уважно слухати оповіщення, що передаються по гучномовному зв`язку; при наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід; пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів; знаходитись на об`єктах залізничного транспорту в стані алкогольного сп`яніння. Постановою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 визначено, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювана шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого. Таким чином, головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об`єкта буде зобов`язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого потрібно розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювана шкоди. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (ч. 2 ст. 1168 ЦК України). Як видно з матеріалів справи, смерть [PERSON] настала внаслідок наїзду на нього електровоза ВЛ80 № 122, під керуванням [PERSON] , тобто, шкода позивачам завдана джерелом підвищеної небезпеки, яким є електровоз, а позивачами у справі є діти загиблого. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Оскільки, працівником Акціонерного товариства «Українська залізниця» під час виконання ним своїх трудових обов`язків, керуючи електровозом, який перебував на балансі відповідача, завдано позивачам моральну шкоду, заподіяну смертю їх батька, відшкодування такої підлягає стягненню саме з Акціонерного товариства «Українська залізниця». З урахуванням викладеного, суд робить висновки, що відсутність вини водія електропотяга та закриття кримінального провадження за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати позивачам моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Судом враховано, що загиблий [PERSON] перебував у стані алкогольного сп`яніння. Хоча потерпілий, перебуваючи в такому стані, очевидно знаючи про небезпечність перебування на пероні залізничного переїзду та не реагуючи на попереджувальні сигнали великої та малої гучності, все ж таки належним чином не усвідомлював всієї навколишньої обстановки, певна частини вини у випадку, який стався, є і в діях останнього. Відтак, суд вважає за доцільне врахувати норми частини 2 статті 1193 ЦК України, згідно якої якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. При цьому, суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації , а крім того у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності. Враховуючи те, шо завдана позивачам моральна шкода безпосередньо пов`язана з втратою батька, внаслідок чого вони зазнали та продовжують зазнавати душевних страждань, що відобразилось на їх психоемоційному стані, то розмір відшкодування повинен бути достатнім для забезпечення можливості відновити втрачену психологічну рівновагу та не бути джерелом збагачення за рахунок відповідача. Також, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Водночас, у контексті визначення справедливого розміру відшкодування моральної шкоди суд зважає на такий елемент, як урахування притаманного конкретній країні рівня життя, адже некритичне слідування заявленим вимогам у частині визначення розміру відшкодування може призвести до істотного порушення балансу інтересів сторін з приводу відшкодування моральної шкоди. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Вказана правова позиція відображена в Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 11 жовтня 2019 року по справі №757/53996/17 (провадження № 61-6127св19). Аналізуючи суть самого порушення прав позивачів, виходячи зі справедливих й розумних критеріїв належного розміру відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що до стягнення з відповідача на користь позивачів підлягає 150 000 грн кожному у відшкодування завданої моральної шкоди, яка буде достатньою для компенсації немайнових втрат, які в інший, не грошовий спосіб, поновити неможливо, та реальною з точки зору виконання судового рішення як складової права на справедливий суд та однієї з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно з пунктом 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial