Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-16 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У серпні 2022 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] (далі також - [PERSON] , [PERSON] , відповідачі) про солідарне відшкодування матеріального збитку в розмірі 366 600 грн. та моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що відповідачі, діючи недобросовісно та неправомірно, при розгляді цивільної справи про поділ їх майна свідомо наклали арешт на належне позивачу майно - групу приміщень № 101, що знаходяться у буд. [ADDRESS] , та в подальшому не вчиняли жодних дій для зняття арешту з метою створення позивачу перешкод у користуванні цим майном. Наявність накладеного судом арешту перешкодила виконанню позивачем умов попереднього договору купівлі-продажу вказаних приміщень, внаслідок чого позивач змушений був повернути покупцю забезпечувальний платіж в розмірі 10 000 дол. США та додатково сплатити 100% цієї суми, що є для нього матеріальним збитком. Відповідачка [PERSON] в особі представника [PERSON] позов не визнала пославшись на його безпідставність. Мотивувала свої заперечення тим, що нею не вчинялись жодні свідомі дії, спрямовані на створення позивачу перешкод у користуванні майном та заподіяння йому шкоди, а ініціювання накладення судом арешту на належне позивачу майно було наслідком помилки, допущеної її представником при підготовці документів. У подальшому вказана помилка була виправлена шляхом подання до суду заяви про скасування арешту майна, за результатами розгляду якої судом було винесено відповідну ухвалу, при цьому чинне законодавство не покладає на позивача обов`язок пред`явлення такої ухвали до виконання. До того ж збитки, якщо вони і виникли, напряму пов`язані з діями позивача, який під час укладення попереднього договору стверджував, що об`єкт нерухомості під арештом не перебуває. Відповідач [PERSON] про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку за його зареєстрованим місцем проживання, проте усі судові повістки повернулися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», відзив на позовну заяву від нього не надходив. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. Ухвалою від 12.08.2022 суд залишив позовну заяву без руху з підстав подання її без додержання вимог, викладених у статті 175 ЦПК України (а.с. 46). У зв`язку із усуненням недоліків позову ухвалою від 29.08.2022 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання 24.10.2022 (а.с. 51-52). В судове засідання 24.10.2022 відповідачі не з`явилися, позивач вважав неможливим розгляд справи за їх відсутності, у зв`язку з чим суд відклав розгляд справи на 22.11.2022 (а.с. 58). В судове засідання 22.11.2022 відповідачі не з`явилися, позивач наполягав на їх присутності в судовому засіданні, у зв`язку з чим суд відклав розгляд справи на 13.12.2022 (а.с. 63-64). 22.11.2022 від позивача надійшли письмові пояснення до позову та клопотання про витребування доказів (а.с. 69-74, 81). 09.12.2022 від позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи, яку суд задовольнив та відклав розгляд справи на 15.03.2023 (а.с. 92, 93). 15.12.2022 та 14.03.2023 від представника відповідачки надійшли клопотання про відкладення розгляду справи та надання матеріалів справи для ознайомлення (а.с. 95, 107). Судове засідання 15.03.2023 не відбулося у зв`язку з повітряною тривогою та було відкладене на 13.04.2023 (а.с. 112). В судовому засіданні 13.04.2023 суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів, заслухав вступні промови позивача та представника відповідачки та за клопотанням позивача оголосив перерву до 17.05.2023 (а.с. 116-118). 02.05.2023 від позивача надійшли додаткові пояснення до позову з клопотанням про завершення розгляду справи без його участі (а.с. 127-130). 04.05.2023 від позивача надійшла заява про долучення актів виконаних робіт щодо надання юридичних послуг (а.с. 133). В судовому засіданні 17.05.2023 суд прийняв додаткові пояснення позивача, відмовив у прийнятті його доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, заслухав додаткові пояснення представника відповідачки та вийшов до нарадчої кімнати, по виходу з якої оголосив вступну та резолютивну частини рішення (а.с. 139-140, 141). ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. На підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21.05.2012 [PERSON] набув право власності на частину групи приміщень № 101 (в літ. А) загальною площею 211,60 кв.м., що знаходиться у буд. [ADDRESS] (далі також - спірний об`єкт нерухомого майна). Право власності позивача на вказану частину спірного об`єкта нерухомого майна було зареєстроване у встановленому на той час порядку у реєстровій книзі КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», номер запису 2974-П (а.с. 9). У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 21.02.2017, укладеного між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , у власність останнього перейшла інша частина спірного об`єкта нерухомого майна та відомості про його право власності були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 19160647 (а.с. 8). Вказаний договір було укладено за нотаріально посвідченою згодою дружини продавця [PERSON] (а.с. 7). У липні 2020 р. [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя (цивільна справа № 753/11463/20, а.с. 10-13). Одночасно з пред`явленням позову [PERSON] подала заяву про забезпечення позову, у якій просила накласти арешт на заявлене до поділу майно, серед якого частина групи приміщень № 101 (в літ. А), що знаходиться у буд. [ADDRESS] (а.с. 14-17). 29.07.2020 суддею було постановлено ухвалу про забезпечення позову, якою зокрема накладено арешт на частину групи приміщень № 101 (в літ. А), що знаходиться у буд. [ADDRESS] (а.с. 18-23). На виконання цієї ухвали 04.08.2020 державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві до спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено записи про обтяження частини спірного об`єкта нерухомого майна (а.с. 36-38). У січні 2021 р. [PERSON] подала до суду заяву про зменшення позовних вимог, у якій просила виключити з переліку заявленого до поділу майна спірний об`єкт нерухомого майна пославшись на те, що їй стало відомо про його вибуття із власності подружжя (а.с. 25-27). 12.07.2021 суд постановив у цивільній справі № 753/11463/20 ухвалу, якою затвердив мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] , та закрив провадження у справі. У серпні 2021 р. представник [PERSON] подав до суду заяву про скасування заходів забезпечення позову, яка була задоволена ухвалою суду від 10.09.2021 (а.с. 29-30, 31-33). 11.11.2021 між [PERSON] (стороною 1) та [PERSON] (стороною 2)укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейнік Л. О. за реєстровим № 755 (далі - попередній договір), предметом якого є зобов`язання сторін укласти договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості - групи приміщень № 101 (в літ. А), що знаходиться у буд. [ADDRESS] , у термін до 15.11.2021 (а.с. 34-35). Пунктом 4 попереднього договору визначено, що у забезпечення виконання своїх обов`язків сторона 2 сплатила стороні 1 забезпечувальний платіж в розмірі 260 575 грн, який підлягає поверненню. При укладенні попереднього договору сторона 1 ( [PERSON] ) стверджувала, що об`єкт нерухомості є добросовісно набутим, не подарованим, іншим способом не відчуженим, в суперечці (судовому спорі) та під арештом не перебуває, не є предметом найму та претензій з боку третіх осіб до нього немає (пункт 7). Згідно з умовами, визначеними пунктом 8 попереднього договору, сторони домовились, що у випадку невиконання умов договору з вини сторони 2 переданий цією стороною забезпечувальний платіж залишається у сторони 1 і не підлягає поверненню, а у разі, якщо невиконання умов договору станеться з вини сторони 1 або за наявності обставин, що перешкоджають його виконанню, сторона 1 зобов`язана повернути забезпечувальний платіж та додатково сплатити суму в розмірі 100 відсотків забезпечувального платежу протягом 10 днів після спливу терміну, передбаченого пунктом 1 договору (15.11.2021). На підтвердження факту повернення майбутньому покупцю забезпечувального платежу та сплати останньому 100 відсотків розміру цього платежу позивач надав суду розписку [PERSON] від 20.11.2021, у якій зазначено, що останній отримав від [PERSON] забезпечувальний платіж в розмірі 10 000 дол. США та додатково неустойку в розмірі 10 000 дол. США. IV. Норми права і мотиви їх застосування. У статтях 15, 16 ЦК України та статті 4 ЦПК України закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Згідно з частиною другою статті 16 ЦК України одним з основних способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, підставою для застосування яких є наявність заподіяної особі майнової шкоди. За нормою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у більшому або меншому розмірі. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань визначає стаття 1166 ЦК України, згідно положень якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Ще одним способом захисту цивільних прав є відшкодування моральної (немайнової) шкоди, який повязаний з наявністю у фізичної особи моральних (душевних) страждань, що виникли, зокрема з протиправної поведінки іншої особи (стаття 23 ЦК України). За приписами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі, неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Отже за змістом наведених правових норм обов`язковими умовами відповідальності за завдання майнової та моральної шкоди у деліктних зобов`язаннях є наявність таких складових: протиправна поведінка відповідача; настання шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою; вина завдавача шкоди (у формах умислу або необережності), наявність якої у правовідносинах щодо відшкодування майнової шкоди презюмується. Спеціальною нормою, яка визначає підстави та умови відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, є стаття 159 ЦПК України, якою передбачено, що у випадку закриття провадження або залишення позовної заяви без розгляду з інших, ніж зазначені у частині першій статті 155 цього Кодексу підстав або у випадку ухвалення рішення суду (третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу) щодо повної або часткової відмови у задоволенні позову відповідач або інша особа, чиї права або охоронювані законом інтереси порушені внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, має право на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживалися. З наведеного вбачається, що підставою цивільно-правової відповідальності особи, яка заявила клопотання про вжиття заходів забезпечення позову, є сам факт заподіяння шкоди внаслідок вжиття судом таких заходів, а особливістю такої відповідальності є опосередкований характер завдання шкоди, оскільки самі процесуальні дії, які безпосередньо завдають шкоди, вчиняє суд (накладає арешт та забороняє вчиняти певні дії), однак до відповідальності притягується особа, за ініціативою якої суд вчинив такі дії. Водночас судом установлено, що після скасування судом апеляційної інстанції ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 12.07.2021 про закриття провадження у цивільній справі № 753/11463/20 ця справа перебуває на новому розгляді в суді першої інстанції і рішення у ній не ухвалене, у зв`язку з чим правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 159 ЦПК України відсутні. За таких обставин при вирішення вимог цього позову слід виходити із загальних підстав відповідальності за завдання майнової та моральної шкоди у позадоговірних зобов`язаннях. Згідно з положеннями статей 12, 76, 81, 82 ЦПК України, які визначають загальні правила доказування у цивільному процесі, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення і щодо яких у учасників справи виникає спір. За приписами статей 77, 78, 79, 80, 89 цього Кодексу докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості і об`єктивності, а в своїй сукупності - також достатності, для підтвердження наявності або відсутності обставин справи, які відносяться до предмета доказування. Аналіз змісту наведених процесуальних норм у їх системній сукупності з положеннями статей 1166, 1167 ЦК України дає підстави для висновку, що у справах про відшкодування шкоди саме позивач повинен довести протиправність дій відповідача, настання шкоди та причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою, а відповідач - відсутність його вини у завданні майнової шкоди. Відповідно до положень статей 4, 10, 24, 31-2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-VI) та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015, державній реєстрації прав підлягає, зокрема, заборона відчуження нерухомого майна, а наявність уДержавному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про зареєстроване обтяження нерухомого майна є підставою для відмови у державній реєстрації прав, пов`язаних з відчуженням такого майна. Згідно з Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 за № 282/20595, обов`язковою умовою вчинення нотаріальної дії щодо відчуження нерухомого майна є відсутність заборони на його відчуження. Позивачем надані докази, які підтверджують факт заподіяння йому майнової шкоди внаслідок наявності у Єдиному реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (складової Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) станом на 15.11.2021 відомостей про зареєстроване обтяження (арешт) спірного об`єкта нерухомого майна, що перешкодило виконанню умов попереднього договору, проте протиправність дій (бездіяльності) відповідачів та причинний зв`язок між їх поведінкою і шкодою позивачем не доведені. Так, судом установлено, що на момент укладення попереднього договору існувала ухвала суду про скасування заходів забезпечення позову, яка набрала законної сили. За змістом положень Закону № 1952-VI та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у тому числі і щодо зняття заборони на відчуження нерухомого майна, здійснюється за заявою особи, на користь якої вчиняється відповідна реєстраційна дія. У ЦПК України та інших нормативних актах відсутні норми, які б покладали на особу, за заявою якої вживалися заходи забезпечення позову, чи на інших учасників справи, обов`язок пред`являти до виконання ухвалу суду про скасування заходів забезпечення позову. Таких обов`язків на відповідачів не було покладено і ухвалою суду про скасування заходів забезпечення позову у цивільній справі № 753/11463/20. Жодних доказів, які б свідчили про те, що метою дій відповідачки [PERSON] по ініціюванню накладення судом арешту на спірний об`єкт нерухомого майна було створення позивачу перешкод у користуванні цим майном, суду не надано. [PERSON] у цивільній справі про поділ майна подружжя мав процесуальний статус відповідача та ним не вчинялись будь-які дії, спрямовані на вжиття судом заходів забезпечення позову, що унеможливлює покладення на нього відповідальності за завдані позивачу збитки. Наявність на момент укладення попереднього договору ухвали суду про скасування арешту спірного об`єкта нерухомого майна свідчить про відсутність причинного зв`язку між забезпеченням позову і завданими позивачу збитками, а та обставина, що відомості про скасування арешту не були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не має правового значення для вирішення цієї справи. Більше того, при укладенні попереднього договору позивач стверджував, щовідчужуваний об`єкт нерухомості у судовому спорі та під арештом не перебуває. Таким чином сам позивач, діючи на власний розсуд та ризик, вчинив дії, які напряму пов`язані зі збитками. Якби позивач перед укладенням попереднього договору проявив належну обачність і турботливість, він міг би звернутись до нотаріуса з метою перевірки наявності (відсутності) записів про арешт відчужуваного об`єкта нерухомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, отримати в суді ухвалу про скасування арешту майна та пред`явити її до виконання і тим самим уникнути негативних для себе наслідків. Отже ураховуючи, що позивачем не доведено наявність в діях відповідачів усіх елементів складу цивільного правопорушенняяк обов`язкової умови для відшкодування майнової та моральної шкоди, правові підстави для задоволення його вимог відсутні. З огляду на результат розгляду справи суд на підставі статті 141 ЦПК України покладає на позивача сплачений судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed