Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позов мотивовано тим, що 01.06.2015 року позивачем було надана грошова позика відповідачу у розмірі 22 000,00 доларів США, що підтверджується Договором позики, який підписаний сторонами. Відповідно до умов вказано договору термін дії договору становив 1 рік. В подальшому 01.06.2016 року термін дії договору був продовжений ще на два терміни до 01.06.2018 року. Однак, в супереч умов договору, у встановлений термін відповідач отриманої позики не повернув. Позивач вказав, що з метою досудового врегулювання позову він звертався з письмовою вимогою до відповідача, однак, вона залишилася без уваги відповідачем. Таким чином, відповідач порушив умови договору та заборгував позивачу кошти у розмірі 22 000,00 доларів США. За даних обставин, позивач просив суд стягнути з відповідача 22 000,00 доларів США неповернутої суми позики, 2 640,00 доларів США відсотки за користування позикою, 440,00 доларів США штраф за порушення строків повернення позики, 1 969,15 доларів США 3% річних, згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, та понесені судові витрати. Крім того, просив суд звільнити від сплати судового збору. Ухвалою суду від 27.05.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу термін для усунення недоліків. 31.05.2021 року на адресу суду надійшла від позивача заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 11.06.2021 року відкрито загальне позовне провадження та розпочато підготовче судове засідання. На адресу відповідача судом була надіслана копія ухвали про відкриття провадження у справі, у якій був встановлений строк для подання відзиву, а також копія позовної заяви і доданих до неї документів. 23.06.2021 року позивачем було подано до суду уточнений текст позовної заяви, у зв`язку з допушенням технічної помилки. 29.07.2021 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона зазначила, що відповідач позовні вимоги не визнає у повному обсязі з наступних підстав. Вказав, що позивач дійсно надавав відповідачу позику, однак позика була не у сумі 22 000 доларів США, а у розмірі 12 000,00 доларів США. Крім того, вказав, що ним не підписувався Додаток до договору позики б/н від 01.06.2015 року. У свою чергу, 05.08.2021 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначив, що відповідач власноруч підписував Договір позики, Розписку та Додаток до договору позики, примірники якого у нього також є, тому його твердження про непідписання Додатку до договору позики є неправдивими та він намагається ввести суд в оману. Ухвалою суду від 25.11.2021 року судом витребовувалися докази по справі. Крім того, Ухвалою суду від 25.11.2021 року заяву [PERSON] про забезпечення позову було повернуто позивачу. Ухвалою суду від 23.12.2021 року по справі була призначена судова почеркознавча експертиза, проведення якої було доручено експертам ВНДЕКЦ МВС України. Витрати запроведення експертизи було покладено на відповідача [PERSON] . Провадження по справі було зупинено. 01.02.2022 року провадження по справі було поновлено, у зв`язку з клопотанням експерта про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи. 15.03.2022 року від ВНДЕКЦ МВС України надійшло повідомлення про неможливість проведення судової експертизи. У свою чергу, Ухвалою суду від 25.07.2022 року повторно призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої було доручено експертам ВНДЕКЦ МВС України. Витрати запроведення експертизи було покладено на відповідача [PERSON] . Провадження по справі було зупинено. 12.09.2022 року провадження по справі було поновлено, у зв`язку з клопотанням експерта про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи. Ухвалою суду від 20.10.2022 року призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, з уточненими питаннями, проведення якої було доручено експертам ВНДЕКЦ МВС України. Витрати запроведення експертизи було покладено на відповідача [PERSON] . Провадження по справі було зупинено. 22.12.2022 року від ВНДЕКЦ МВС України надійшло повідомлення про неможливість проведення судової експертизи, у зв`язку з несплатою експертних послуг. 02.01.2023 року провадження по справі було поновлено. Ухвалою суду від 25.01.2023 року підготовче провадження по справі було закрито та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 09.02.2023 року призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої було доручено експертам ВНДЕКЦ МВС України. Витрати запроведення експертизи було покладено на відповідача [PERSON] . Провадження по справі було зупинено. 24.03.2023 року на адресу суду надійшов висновок експерта. Ухвалою суду від 27.03.2023 року провадження по справі було поновлено. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, вказав, що надав відповідачу позику у розмірі 22 000,00 доларів США, які відповідач до цього часу не повернув. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, вказала, що відповідач отримав від позивача позику у гривнях, у сумі 278 160,00 грн., що складало 12 000,00 доларів США, крім того, частину коштів він повернув позивачу. Підтвердженням цього є Розписка, у якій вказно, що позивач надав кошти у гривні. Таким чином, позовні вимоги не відповідають змісту договору позики та підтверджуючим документам, які надав позивач до позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного. Судом встановлено, що 01.06.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладений Договір позики №б/н, відповідно до умов якого [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 22 000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту суми 510 000,00 грн. за офіційним курсом НБУ на момент підписання цього договору. Відповідно до п.2.1 позикодавець має право на одержання від позичальника відстків від суми позики у розмірі, який може змінюватися за взаємною письмовою згодою сторін, та на момент підписання договору становить 4% суми позики у доларах США. Згідно п.2.3. позика надається у готівковій формі з видачею розписки. П.3.1 строк, на який надається позика становить 1 рік, з моменту її отримання позичальником (т.1, а.с.118). Крім того, як вбачається з Розписки від 01.06.2015 року, [PERSON] підтвердив, що він отримав грошові кошти від [PERSON] , згідно Договору позики №б/н від 01.06.2015 року у сумі 510 000,00 грн., що еквівалентно 22 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ, на умовах та на термін згідно Договору позики №б/н від 01.06.2015 року (т.1, а.с.119). У свою чергу, відповідно до Додатку до Договору позики №б/н від 01.06.2016 року, цим Додатком [PERSON] та [PERSON] за взаємною згодою погодилися подовжити строк дії чинного договору. Цим Додатком строк дії чинного Договору продовждується до 01.06.2018 року (т.1, а.с.120). [PERSON] 01.06.2019 року звернувся до [PERSON] із Листом (вимогою) про повернення позики (т.1, а.с.23-24). Відповідно до Висновку експерта №СЕ-19/102-23/4865-ПЧ від 15.03.2023 року підписи у графі «Позичальник» в Договорі позики №б/н від 01.06.2015 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с.118) та в графі де зазначено прізвище « [PERSON] » в Додатку від 01.06.2016 року до Договору позики №б/н від 01.06.2015 року (а.с.120) виконані однією особою (т.2, а.с.2-6). Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. У той самий час за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання. Відтак, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, твердження представника відповідача, що позивач надав відповідачу грошові кошти у гривні є хибними, оскільки судом встановлено, що за Догором позики №б/н від 01.06.2015 року строни узгодили, що кошти у позику будуть надані в іноземній валюті - долари США. Крім того, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Відповідно до ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] грошові кошти у позику у розмірі 22 000,00 доларів США. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача [PERSON] щодо передачі відповідачу коштів у національній валюті України - гривні, оскільки такі твердження ніяким чином не підтвердженні належними доказами. Відповідачем і його представником не надано суду доказів того, що договір позики, який укладено між сторонами є нечинними, його дійсність не спростована. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнаний. Крім того, представником відповідача ставився під сумнів Додаток до Договору №б/н від 01.06.2015 року, який продовжено термін дії Договору позики до 01.06.2018 року. Експертним висновком №Се-19/102-23/4865-ПЧ від 15.03.2023 року встановлено, що даний на дослідження Додаток від 01.06.2016 року підписаний [PERSON] . Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму неповернутих грошових коштів переданих за договором позики, тобто 22 000,00 доларів США, що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України. Крім того, позивачем не пропущено строк для звернення до суду із даним позовом. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стосовно позовних вимог про стягнення 3 % річних від простроченої суми боргу у сумі 1 969,15 доларів США, суд зазначає наступне. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються в тому числі на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Доказів виконання зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] матеріали справи не містять. З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Суд перевіривши розрахунок позивача, який міститься в позовній заяві, зазначає що він є вірним. Судом встановлено, що сума 3 % річних від простроченої суми, яка підлягає задоволенню становить 1 969,15 доларів США (22 000,00*3% *1 089/365/100=1 969,15). При цьому суд зазначає, що позивачем в цій частині позовні вимоги за час розгляду справи в суді не збільшувалися, іншого розрахунку суду не надано. Відповідач жодного обґрунтованого розрахунку чи доказу на спростування розрахунку позивача суду не надав. Таким чином, позовні вимоги про стягнення 3 % річних від простроченої суми заборгованості є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог про стягнення процентів у сумі 2 640,00 доларів США, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Судом встановлено, що предметом спірного договору позики є іноземна валюта - долари США, розмір одержання процентів за п.2.1 Договору позики №б/н від 01.06.2015 року, відповідно до якого, позикодавець має право на одержання від позичальника відсотків відсуми позики в розмірі, який може змінюватися за взаємною письмовою згодою сторін, та на момент підписання договору становить 4% суми позики у доларах США. Відповідно до п.3.1 Договору позики, термін дії Договору становив 1 рік, до 01.06.2016 року. У подальшому, 01.06.2016 року дії Договору була продовжена Додатком до договору до 01.06.2018 року. Таким чином, загальний строк дії договору становив 3 роки. Таким чином, загальна сума процентів становить 2 640,00 доларів США (22 000,00*4%*з роки/100=2 640,00). Крім того, у п.4.1 Договору позики, зазначено, що при порушенні позичальником строків повернення позики більше ніж на 1 місяць, позичальник повинен сплатити штраф у розмірі 2% від розміру неповернутої суми. Враховуючи, що позичальником не повернуто позику у розмірі 22 000,00 доларів США, штраф дорівнює - 440,00 доларів США (22 000,00*2%/100=440,00). Заперечень щодо наданого розрахунку на адресу суду не надходило. Оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, повністю підтверджений матеріалами справи та підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 7 419,07 грн., без урахування комісії банку, оскільки чинним законодавством Україне не передбачено стягнення коштів за здійснення банківських операцій банком.

Outcome: approved