Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що квартира [ADDRESS] , належить йому на праві власності, відповідно до Договору купівлі-продажу нерухомості від 11.06.2017. У квартирі зареєстровані відповідачі, але вони фактично не проживають в квартирі, однак добровільно заяву про зняття з реєстраційного обліку не подають. Наявність реєстрації в квартирі особи, яка в ній не проживає, тягне для позивача додаткові витрати з оплати комунальних послуг, з обслуговування прибудинкової території, тощо, а також перешкоджає розпорядженню цим майном. У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати відповідачів, таким що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 05.01.2023 провадження у цивільній справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання 16.05.2023 не з`явився. Від представника позивача - адвоката - Панова Л.В. до суду надійшла заява з проханням слухати справу у його відсутність та відсутність позивача. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] в судове засідання 16.05.2023 не з`явилась. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, шляхом направлення судової повістки за місцем реєстрації ( [ADDRESS] ) та за місцем знаходження частки права власності в квартира за адресою: [ADDRESS] . Також [PERSON] про розгляд справи повідомлялась шляхом відправлення СМС-повідомлення на номер телефону, вказаний в позовній заяві. Згідно довідки про доставку СМС-повідомлення по справі № 754/50/23 на номер телефону [NUMBER] , повідомлення доставлено 25.04.2023. Представник Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання 16.05.2023 не з`явився. В матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи у відсутності представника третьої особи. Отже, суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача та третіх осіб, виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. Відповідно до Договору купівлі-продажу від 22.02.2017, зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О., [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] колишня дружина позивача [PERSON] , що підтверджується рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова по справі №754/11269/22. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . На момент подачі позову до суду відповідачка [PERSON] разом з неповнолітньою дитиною [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , не проживає. Відповідно до Актів обстеження житлового приміщення № 1 від 10.07.2021, № 2 від 21.09.2021, № 3 від 17.11.2022, № 4 від 30.12.2021, № 5 від 25.08.2022, № 6 від 29.11.2022 встановлено, що при огляді житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , особистих речей та особисто [PERSON] та [PERSON] не виявлено. Відповідно до статті 47 Конституції України та статті 321 ЦК України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 391 ЦК України, регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленостю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідач порушує право власності позивача, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежена у здійсненні свого права власності. Факт реєстрації в квартирі відповідача завдає додаткових матеріальних витрат на оплату комунальних послуг, що завдає позивачам матеріальної шкоди. До того ж відповідачка не зверталась до суду з вимогою про продовження строку на відсутність у спірній квартирі, не надавала доказів поважних причин відсутності за зареєстрованим місцем проживання. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60грн.

Outcome: approved