Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

До Суворовського районного суду м. Одеси надійшов уточнений позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просив: - шлюб, зареєстрований 16.02.1985 року Суворовським відділом укладення актів цивільного стануміста Одеси, актовий запис №122, між [PERSON] та [PERSON] розірвати; -визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом особистої приватної власності [PERSON] ; -визнати за [PERSON] право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] ; -зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом надання комплекту ключів від вхідних дверей та виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] ; -вселити [PERSON] до квартири [ADDRESS] . -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2788,40 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 16.02.1985 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу виданим Суворовським відділом РАЦС міста Одеси від 16 лютого 1985 р., актовий запис №122. Позивач вказує про те, що за час сумісного проживання з відповідачкою, за його особисті кошти була придбана однокімнатна квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 15.11.2012 року. Позивач вказує про те, що у 2011 році його мати [PERSON] та батько [PERSON] продали свою квартиру [ADDRESS] загальною площею 34,2 кв.м. та отримані віл продажу грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США подарували позивачу для придбання однокімнатної квартири по [ADDRESS] . Факт придбання зазначеної квартири за особисті кошти підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 27.09.2011 року укладеним між [PERSON] [PERSON] та [PERSON] , квитанцією від 15.01.2013 року про внесення позивачем грошових коштів у розмірі 202 000 грн. за договором купівлі-продажу майнових прав укладеним 15.11.2012 р. між ДП «БУДІВЕЛЬНЕ УПРАВЛІННЯ» № 2» ВАТ ТБ «ОДЕСТРАНСБУД та [PERSON] , а також показаннями свідка [PERSON] , [PERSON] , та відповідною розпискою. Позивач вказує про те, що він придбав спірну квартиру за кошти, отримані від продажу квартири його батьків - квартира [ADDRESS] , тому квартира [ADDRESS] є його особистою власністю відповідно положень п. 3 ч.1ст. 57 СК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 19.02.20219 року ( суддя Шепітко І.Г.) відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25.11.2019 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22.06.2020 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, надав до суду письмову заяву, яка міститься в матеріалах справи, в якій позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, не заперечував проти постановлення заочного рішення (т.2, арк.сп. 28). У судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином, надала до суду письмову заяву, яка міститься в матеріалах справи, в якій позовні вимоги визнала, не заперечувала проти постановлення заочного рішення (т.2, арк.сп. 29). В матеріалах справи містить письмовий відзив відповідачки [PERSON] , в якому просила позовні вимоги задовольнити частково, а саме не заперечувала проти розірвання шлюбу, та у задоволенні позовних вимог про визнання права власності, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, про вселення просила відмовити у зв`язку з недоведеністю (т.1, арк.сп.41-46). У судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином, надала до суду письмову заяву, яка міститься в матеріалах справи, в якій позовні вимоги визнала, не заперечувала проти постановлення заочного рішення (т.2, арк.сп. 27). У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив. У зв`язку з викладеним, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, які були повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.280-282 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши свідка [PERSON] , по справі вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про розірвання шлюбу, про визнання права власності, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, про вселення є частково обґрунтованим, є частково доказаним, тому підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб 16.02.1985 року, відповідно до свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , який зареєстрований Суворвоським відділом РАГС м. Одеси, актовий запис №122 (т., арк.сп.122). Від шлюбу сторони мають двох повнолітніх дітей доньку [PERSON] , та сина [PERSON] . Сторони шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть. Сімейне життя у подружжя не склалося. Сім`я фактично розпалася та існує лише формально. Статтею 110 СК України, визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Тому суд задовольняє позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки. При таких обставинах суд вважає, що збереження сім`ї протирічить інтересам подружжя, і шлюб між сторонами підлягає розірванню, тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог про визнання квартири об`єктом особистої приватної власності, про визнання права власності на квартиру, про усунення перешкод у користуванні квартирою, про вселення, суд виходить з наступного. Судом встановлено про те, що в період шлюбу, 15.11.2012 року між ДП «БУ» №2 ВАТ ТБ «Одестрансбуд» та відповідачкою [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав на однокімнатну квартиру [ADDRESS] (т.1, арк.сп.11-12). Відповідно до п.1 Договору, предметом цього договору є правовідносини Сторони -1 та Сторони -2 щодо набуття стороною-2 права власності на майнові права на 1-кімнатну квартиру [ADDRESS] , майнові права на яку належать Стороні-1 на день підписання цього договору та яку Сторона-1 передає за актом прийому-передачі Стороні-2 після введення в експлуатацію житлового будинку, а Сторона- 2 сплачує, передбачену цим договором суму щодо вартості майнових прав на вищевказану квартиру, та приймає майнові права та квартиру за актами в термін та в порядку, передбаченими умовами цього договору. Відповідно до п. 2 Договору Сторона-1 гарантує, що майнові права на 1-кімнатну квартиру [ADDRESS] станом на дату підписання цього договору належать Стороні-1 та на момент укладання цього договору нікому не продані, не подаровані, іншим способом не відчужені, під заставою та забороною (арештом) не перебувають, судового пору щодо них, а також прав третіх осіб немає. Сторона-2 на день підписання даного договору ознайомлена з проектом (планом), а також технічними характеристиками квартири, яка буде передана Стороною-1 після введення житлового будинку в експлуатацію за цим договором. Проект (план), а також технічні характеристики квартири, майнові права на яку належать Стороні-1 на день підписання цього договору, оформлені вигляді додатку № 1 до цього договору та є його невід`ємною частиною. Відповідно до п. 2 Договору вартість майнових прав на 1 кімнатну квартиру [ADDRESS] складає 202 000 (Двісті дві тисячі) гривень, у тому числі НДВ - 33666,67 (Тридцять три тисячі шістсот шістдесят шість) грн. 67 коп., які Сторона-2 зобов`язана сплатити Стороні-1 повністю до 17 січня 2013 року з дати підписання цього. Відповідно до Акту прийому передачі до Договору купівлі продажу майнових прав від 15.11.2012 року ДП «БУ» №2 ВАТ ТБ «Одестрансбуд» передало, а [PERSON] прийняла майнові права на суму 202\~000 грн. на однокімнатну квартиру [ADDRESS] (т.1, арк.сп.14). Відповідно до п. 3 Додаткової угоди до Договору купівлі-продажу майнових прав від 15.11.2012 року про новацію його у договір пайової участі вбачається, що право власності на 1-х кімнатну квартиру [ADDRESS] переходить до [PERSON] , з дати державної реєстрації права власності на квартиру у встановленому законодавстом порядку. (т.1, арк.сп.53-54). Судом встановлено, із матеріалів справи вбачається, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 3685823 від 21.05.2013 року, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 40,4 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м. (т.1, арк.сп.52), та відповідно до письмового Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 3686089 від 21.05.2013 року, вбачається про те, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності, серія та номер: [NUMBER] , виданий 21.05.2013року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 2426097 від 21.05.2013року (т.1, арк.50-51). Відповідно до копії квитанції від 15 січня 2013 року, вбачається що відповідачка [PERSON] оплатила кошти у розмірі 202\~000 гривен, отримувач: «БУ-2» ВАТ «Одестрансбуд», оплата на майнові права за квартиру [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі-продажу від 15.11.2012 р. ( т.1,арк.сп.61); Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК). Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно положень ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в тому числі шляхом визнання права. Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60, 69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Як вказується у правовій позиції у справі №6-612цс15, норми СК України у статтях 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Згідно із положенням ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (ч.1ст.57 СК України). Статтею 65 СК України визначене право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя: 1.Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. 2. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. 3. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. 4. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші\~ обставини, що мають істотне значення. Суд не приймає до уваги твердження позивача [PERSON] , про те, що в період сумісного проживання з відповідачкою, за його особисті кошти була придбана однокімнатна квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 15.11.2012 року. Позивач вказує про те, що у 2011 році його мати [PERSON] та батько [PERSON] продали свою квартиру [ADDRESS] загальною площею 34,2 кв.м. та отримані від продажу грошові кошти, у розмірі 30 000 доларів США подарували позивачу, для придбання однокімнатної квартири по [ADDRESS] . Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутній нотаріально посвідчений договір дарування коштів який укладено між сім`єю [PERSON] , в матеріалах справи відсутні письмові докази в обгрунтування заявлених позовних вимог позивача в цій частині. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника будинку ( квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку ( квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Судом встановлено, що позивач [PERSON] не надав письмових доказів того, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] чинять перешкоди позивачу [PERSON] у користуванні квартирою, що вказує про відсутність спору. Твердження позивача [PERSON] не знайшли свого належного підтвердження за розглядом справи. Отже, відсутність порушення права позивача [PERSON] є підставою для відмови у задоволені позовних вимог позивачу [PERSON] в цій частині. Відповідно до ст.\~12\~ЦПК\~України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Судом встановлено, про те, що позивач [PERSON] не надав суду доказів в обґрунтування позовних вимог, в частині : про визнання квартири об`єктом особистої приватної власності, про визнання права власності, про усунення перешкод у користуванні квартирою, про вселення. Також, позивач [PERSON] не довів суду ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, тому враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в частині позовних вимог : про визнання квартири об`єктом особистої приватної власності, про визнання права власності, про усунення перешкод у користуванні квартирою, про вселення задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004усправі № 1-33/2004. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обовязку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обовязок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністюзмагальні документ, що стосуються правта свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню з відповідачки [PERSON] судовий збір у розмірі 1073 гривень 60 копійок. \~ \~ \~ \~ \~На підставі викладеного, та

Outcome: partial