Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач) звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] (надалі відповідач), у якій, з врахуванням заяви про зміну предмету позову від 17.02.2023, просить в порядку поділу спільного майна подружжя: визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки «Land Rover Free lander» 2011 року випуску д.н.з. [NUMBER] , та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію 2/3 вартості зазначеного автомобіля в сумі 267053,33 грн.; визнати за [PERSON] право власності на незавершений будівництвом господарський будинок загальною площею 58,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,2 га кадастровий №6125287100:01:001:3981 та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію 2/3 вартості зазначеного будинку в сумі 105466,67 грн.; визнати за [PERSON] право власності на 2/3 квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 2/3 суми депозитного рахунку (вклад «Універсальний+» згідно угоди №PDV2-1557761 від 30.06.2016 заяви-Договору №RO-CA15-99012555 про вклад «Універсальний+» від 30.07.2021 [NUMBER] в AT «Райфайзен Банк», що становить 277989,28 грн. та стягнути її з [PERSON] на користь [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 30.08.2008 сторони зареєстрували шлюб, під час якого ними було набуто спільне майно, а саме: автомобіль марки Land Rover, 2011 року випуску; незавершений будівництвом господарський будинок, загальною площею 58,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; квартира [ADDRESS] ; грошові вклади на депозитних рахунках в банку. Сторони не можуть дійти згоди щодо поділу майна. Так як діти сторін [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , проживають із позивачем, на її повному утриманні, відповідач не приймає участі у їх матеріальному забезпеченні та вихованні, аліментів не сплачує, тому є підстави для відступлення від засади рівності часток подружжя та збільшення частки позивача до 2/3, з метою якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Ухвалою судді від 22.02.2022 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 30.05.2022 судом отримано відзив відповідача на позов, згідно якого відповідач у задоволенні позову просить відмовити. Вказує на те, що з позивачем вони одружилися 30.08.2008, а спірна квартира придбана відповідачем за особисті кошти в розмірі 225710 грн. до одруження і не підлягає поділу як спільне майно подружжя. А саме, 25.09.2007 відповідачем укладено з ТОВ «Домобудівник» договір про дольову участь на будівництво квартири та зроблено перший грошовий внесок в розмірі 30% вартості квартири згідно договору. В подальшому, було сплачено решту її вартості згідно графіку. Також, не підлягають поділу грошові кошти на депозитних рахунках в банках та незавершений гараж по [ADDRESS] , оскільки такі не існують. Також, не може бути задоволена вимога позивача про визнання за нею 2/3 частини автомобіля, оскільки майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності, тобто по частини. 07.06.2022 судом отримано відповідь позивача на відзив, в якій, на спростування доводів відповідача, зазначено, що грошові кошти підлягають поділу, так як були зняті відповідачем із рахунку подружжя без відома позивача та витрачені відповідачем на власні потреби. Також, не завершений будівництвом гараж, як зазначає про це відповідач, насправді є збудований та повністю завершений, що підтверджується проектом, переліком робіт та матеріалів, накладними, викопіровкою із картографічних даних Google. Щодо спірної квартири, то остання оплачувалася сторонами із їх спільних коштів, у тому числі «весільних». Ухвалою суду від 21.06.2022, за клопотанням позивача, витребувано з банківських установ інформацію стосовно наявності та стану рахунків, руху коштів та операцій по рахунках відповідача за період з 01.07.2021 по 21.06.2022. Протокольною ухвалою суду від 09.03.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.08.2008 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 30.08.2008), який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.04.2022 у справі №607/17676/21 розірвано, місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , визначено із матір`ю [PERSON] у [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили 20.05.2022. У шлюбі в сторін народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] , (свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане 11.05.2010) та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане 21.04.2016). 25.09.2007 між ТОВ «Домобудівник» (виконавець) та [PERSON] (дольовик) укладено договір про дольову участь у фінансуванні житлового будівництва, згідно якого виконавець приймає в дольову участь, а дольовик фінансує будівництво квартири [ADDRESS] . Вартість 1 кв.м загальної площі на момент заключення договору становить 2832 грн. розрахункова площа 79,7 кв.м. 25.08.2009 ТОВ «Домобудівник» видано довідку №01-149 про те, що куплена відповідачем квартира [ADDRESS] оплачена повністю. 21.10.2009 на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] виданого 21.10.2009 виконкомом Тернопільської міської ради за відповідачем зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , що вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №286305460 від 23.11.2021. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , відповідач з 27.09.2018 є власником автомобіля марки «LAND ROVER» модель «FREELANDER», 2011 року випуску, синього кольору, д.н.з. [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . На замовлення позивача оцінювачем (фізичною особою-підприємцем [PERSON] ) виготовлено висновки про вартість майна, а саме: - висновок від 12.01.2022 про вартість автомобіля LAND ROVER FREELANDER, д.н.з. [NUMBER] , згідно якого величина ринкової вартості КТЗ складає 400580 грн.; - висновок від 13.01.2022 про вартість господарського будинку загальною площею 58,7 кв.м., розташованого за адресою [ADDRESS] , згідно якого величина ринкової вартості об`єкту складає 158200 грн. без ПДВ; - висновок від 13.01.2022 про вартість квартири [ADDRESS] , згідно якого величина вартості об`єкту складає 1251280 грн. Також, судом встановлено, що 30.07.2021 між АТ «Райффайзен Банк» та [PERSON] укладено Заяву-Договір №RO-CA15-99012555 про вклад «Універсальний+», як додаток до Заяви про акцепт Публічної пропозиції/Угоди №PDV2-1557761 від 30.06.2016, згідно якого банк надає клієнту послугу залучення у вклади (депозити) коштів, а саме приймає від клієнта грошові кошти (вклад) в національній валюті (гривні) на вкладний рахунок № [NUMBER] на умовах видачі їх на першу вимогу клієнта та зобов`язується виплачувати клієнту суму вкладу та проценти на неї. Відповідно до вимог ч. 3 ст.\~368\~Цивільного кодексу\~України (далі ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60\~Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61\~СК\~України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до статті\~63\~СК\~України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 статті 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частиною 1 статті 69\~СК\~України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із частиною 1 статті 70\~СК\~України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної вартості подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71\~СК\~України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Верховний Суд у постанові від 09.07.2021 у справі №161/8116/19 зазначив, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.08.2008 по 20.05.2022 (день набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу). Зі слів позивача спільне проживання та ведення спільного господарства між сторонами припинено 13.07.2021. Відповідач в судовому засіданні наполягав на тому, що спільне проживання припинилось на початку вересня 2021 року, точної дати не пам`ятає. Свідки, допитані за клопотанням позивача, ( [PERSON] , [PERSON] - подруги позивача) повідомили, що зі слів\~позивача їм стало відомо, що відповідач 13.07.2021 пішов із сім`ї. Свідок, допитаний за клопотанням відповідача, ( [PERSON] мама відповідача) повідомила, що зі слів\~відповідача їй стало відомо, що сторони разом не проживають із вересня 2021 року. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.04.2022 про розірвання шлюбу між сторонами, [PERSON] посилався на те, що сторони з початку 2020 року не ведуть спільного господарства, а [PERSON] , в свою чергу, вказувала на те, що до жовтня 2021 року вони проживали разом та вели спільне господарство. Таким чином, суд обґрунтовано ставить під сумнів твердження сторін та свідків щодо дати припинення ведення спільного господарства. У той же час, згідно ч. 1 статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В заявах по суті даної цивільної справи, а також в інших письмових заявах сторони не визнавали такої обставини, як дата припинення спільного проживання (ведення спільного господарства). Отже, у справі відсутні належні, допустимі та достовірні докази щодо конкретної дати припинення ведення сторонами спільного господарства, а також відсутнє письмове визнання сторонами даної обставини. У суду є обґрунтований сумнів щодо достовірності усних тверджень сторін та свідків з приводу цього. Як вбачається із ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.11.2021 по справі про розірвання шлюбу, сторонам надавався тримісячний строк на примирення. Таким чином, судом не встановлено чіткої дати припинення ведення сторонами спільного господарства, однак, якщо зважати на найпізнішу часову вказівку сторін про це, яка усно не заперечувалась двома сторонами в судовому засіданні, це відбулось не пізніше жовтня 2021 року. 27.09.2018 за відповідачем зареєстровано автомобіль марки «Land Rover» модель «Freelander» 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , відтак, спірний автомобіль придбаний подружжям за час шлюбу і є спільною сумісною власністю сторін. Позивач просить здійснити поділ автомобіля шляхом визнання права власності на нього за відповідачем та стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію вартості 2/3 частини автомобіля. Судом встановлено, що станом на час розгляду справи автомобіль знаходиться у фактичному володінні у відповідача. Вартість автомобіля складає 400580 грн., що підтверджується відповідним висновком оцінювача. Оскільки автомобіль є неподільною річчю, яка не може бути поділена реально, позов в цій частині слід задовольнити частково та в порядку поділу спільного майна подружжя, стягнути із відповідача на користь позивача 200290 грн., в якості компенсації 1/2 частини вартості автомобіля Land Rover Freelander, 2011 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , залишивши даний автомобіль у повній власності [PERSON] . При цьому, суд аналізуючи дану та усі інші позовні вимоги, не погоджується з доводами позивача про наявність підстав для збільшення частки позивача у спільному майні, визначених як ч. 2, так і ч. 3 ст. 70 СК України, з огляду на наступне. Частиною 2 статті 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до ч. 3 статті 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Із копії апеляційної скарги [PERSON] від 20.05.2022 вбачається, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.04.2022 по справі №463/22210/21 частково задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі 3000 грн. щомісячно на кожну дитину. Сторони в судовому засіданні повідомили, що дане рішення залишено без змін апеляційною інстанцією. Також, позивач повідомила, що в подальшому вона подала виконавчий лист на виконання цього рішення суду до виконавчої служби та після цього заборгованості за відповідачем із сплати аліментів не було. Також, суд звертає увагу на те, що станом на час звернення позивача із позовом про поділ майна, рішення суду про стягнення аліментів ще не було. Позивачем у даній справі не надано доказів того, що відповідач не дбав\~про матеріальне\~забезпечення сім`ї,\~ухилявся від\~участі в\~утриманні дитини\~(дітей),\~приховав,\~знищив чи\~пошкодив спільне\~майно,\~витрачав його\~на шкоду\~інтересам сім`ї,\~а також,\~щорозмір аліментів, які одержує позивач, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей. Отже, ні станом на день звернення позивача до суду, ні станом на день розгляду справи, судом не встановлено обставин, передбачених частинами 2 та 3 статті 70 СК України, які б давали право позивачу на збільшення її частки у спільній власності подружжя. Щодо поділу квартири [ADDRESS] суд зазначає таке. Судом встановлено, що договір про дольову участь у фінансуванні житлового будівництва відповідачем укладено 25.09.2007, шлюб між сторонами укладено 30.08.2008, станом на 25.08.2009 вартість квартири сплачена повністю, та 21.10.2009 за відповідачем зареєстровано право власності на неї. Відповідач вказує на те, що загальна вартість квартири складала 225710 грн. До укладення шлюбу ним було сплачено перший внесок в розмірі 30% вартості квартири згідно договору, в подальшому в підсумку сплачено 175000 грн. Після укладення шлюбу було сплачено 50000 грн. Проте, доказів зазначених сплат відповідачем не надано. До показів свідка [PERSON] , суд відноситься критично, так як вона є мамою відповідача, і за відсутності інших доказів, які б підтверджували її слова щодо часткової сплати вартості квартири до одруження сторін, не бере їх до уваги. Факти часткової оплати (коли, ким, кому, за що і скільки) за договором дольової участі у будівництві житла можуть бути підтверджені відповідними письмовими доказами (чеками, квитанціями, платіжними дорученнями, довідками, виписками з рахунку тощо). Однак, таких у справі немає. Натомість, повна оплата вартості квартири підтверджується довідкою ТОВ «Домобудівник» від 25.08.2009, тобто майже через рік після укладення шлюбу. Тому, за відсутності доказів протилежного, слід вважати, що спірна квартира набута сторонами під час шлюбу, а отже належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Отже, в порядку поділу спільного майна подружжя, слід визнати за позивачем право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , залишивши у власності відповідача іншу 1/2 частку цієї квартири. Щодо позовної вимоги про визнання за відповідачем права власності на незавершений будівництвом господарський будинок загальною площею 58,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянки) площею 0,2 га кадастровий №6125287100:01:001:3981 та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації 2/3 вартості зазначеного будинку в сумі 105466,67 грн., суд вказує на наступне. Для поділу об`єкта незавершеного будівництва між подружжям має бути сукупність наступних умов: довести факт того, що період будівництва співпадає з перебуванням особами у зареєстрованому шлюбі або фактичних шлюбних відносинах; встановити ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва та визначити його частини, що підлягають поділу (шляхом проведення будівельно-технічної експертизи). Проведення даного виду експертизи надасть можливість встановити відсоток готовності об`єкта незавершеного будівництва та наявність можливості здійснити його поділ. Окрім того, підтвердженням факту будівництва саме в період шлюбу подружжя може виступати дозвільна документація (дозволи на початок здійснення будівництва), технічний паспорт на будинок, документи, що підтверджують право на проведення реконструкції старого будинку, тощо. У постанові від 06 травня 2020 року у справі №722/823/17-ц (провадження № 61-45361св18) Верховний Суд розмежував правовий статус незавершеного та самочинного будівництва, зазначивши, що об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, а отже, є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил може підлягати поділу між ними, а щодо самочинного будівництва такі способи захисту прав не застосовуються. Водночас при вирішенні спору про поділ майна подружжя Верховний Суд України зазначив, що в разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання (постанова від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15). У постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15 Верховний Суд України звернув увагу, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними (аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-388цс15, від 27 травня 2015 року № 6-159цс15). Позивачем, на підтвердження факту наявності будинку подано фото об`єкту незавершеного будівництва зовні, накладні, товарні чеки, квитанції. Проте, з фото не можливо встановити, що цей будинок побудований на земельній ділянці з кадастровим №6125287100:01:001:3981. Накладні, товарні чеки, квитанції не підтверджують, що будівельні матеріали були використані саме для будівництва (створення) господарського будинку по [ADDRESS] . Матеріали справи не містять ні будівельного паспорту забудови земельної ділянки з кадастровим номером 6125287100:01:001:3981, ні технічного паспорту на будинок, який знаходиться на даній земельній ділянці, ні проекту будівництва господарського будинку, ні жодного належного та допустимого доказу, який би вказував на те, що дане будівництво не є самочинним, ступінь готовності цього будівництва та коли і ким здійснено будівництво. Окрім того, у висновку оцінювача йдеться про оцінку господарського будинку в [ADDRESS] , загальною площею 58,7 кв.м. Тобто, предметом оцінки був завершений будівництвом об`єкт нерухомого майна господарський будинок. Проте, позивач ставить вимогу про поділ даного майна саме як незавершеного будівництва. Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. З огляду на позовну вимогу, а також на встановлені обставини справи, а саме те, що спірний будинок в [ADDRESS] не є завершений будівництвом, не зданий в експлуатацію та право власності на який не зареєстроване, висновок оцінювача [PERSON] від 13.01.2022 є недостовірним доказом та до уваги судом не береться. Клопотань про призначення будівельно-технічної експертизи сторони у справі не подавали. Таким чином, у справі відсутня оцінка майна, про поділ якого просить позивач. Тому, не може бути вирішено питання про компенсацію одному із подружжя його частки у спільному майні. А також, не може бути визнано за відповідачем право власності на нерухоме майно, в тому числі незавершене будівництвом, так як у даній справі не встановлено, що дане будівництво не є самочинним, ступінь готовності цього будівництва та коли і ким здійснено будівництво. Окрім того, суд не може визнати за сторонами право власності на матеріали чи обладнання використані для цього будівництва, так як у суду немає об`єктивної інформації про перелік, найменування, кількість цих матеріалів чи обладнання, які суд мав би зазначити у своєму рішенні. З огляду на вказане, у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити. Також, не підлягає задоволенню позовна вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивача 2/3 суми депозитного рахунку (вклад «Універсальний+» згідно угоди №PDV2-1557761 від 30.06.2016 заяви-Договору №RO-CA15-99012555 про вклад «Універсальний+» від 30.07.2021) [NUMBER] в AT «Райфайзен Банк», що становить 277989,28 грн. Згідно відомостей про рух коштів по рахунку [NUMBER] , які надані AT «Райфайзен Банк» на виконання ухвали суду про витребування доказів, відповідач 30.07.2021 поклав на даний депозитний рахунок 416983,92 грн. та протягом серпня 2021 року зняв усі ці кошти з рахунку, а саме 06.08.2021 350000,00 грн., 19.08.2021 - 11500,00 грн., 23.08.2021 - 15000,00 грн., 27.08.2021 - 40483,92 грн. Відповідач стверджує, що ці кошти витрачені за час спільного проживання і ведення спільного господарства, в інтересах сім`ї, зокрема, на ремонт квартири [ADDRESS] . Позивач стверджує протилежне, що ці кошти відповідач використав після завершення ведення спільного господарства та не в інтересах сім`ї, а для власних потреб. Як уже було описано вище, сторони не надали суду належних, допустимих та достовірних доказів щодо чіткої дати завершення спільного проживання і ведення спільного господарства. Однак, суд дійшов висновку, що це відбулось не пізніше жовтня 2021 року. Отже, вищевказані кошти були покладені на депозитний рахунок та зняті з нього під час шлюбу та ведення спільного господарства. Згідно статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1, 2 статті 65 СК України, дружина,\~чоловік розпоряджаються\~майном,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~за взаємною\~згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Статтею 369\~ЦК України\~встановлено,\~що співвласники\~майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~володіють і\~користуються ним\~спільно,\~якщо інше\~не встановлено\~домовленістю між\~ними. Розпоряджання\~майном,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~здійснюється за\~згодою всіх\~співвласників,\~якщо інше\~не встановлено\~законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, укладення відповідачем із АТ «Райффайзен Банк» договору про вклад «Універсальний+» від 30.07.2021, внесення коштів на депозитний рахунок та зняття цих коштів у серпні 2021 за час ведення сторонами спільного господарства, вважалось таким, що вчинене за згодою другого з подружжя. Протилежне позивачем не доведене, а тому позов у цій частині задоволенню не підлягає. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, сформованої у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04), у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29). Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для правильного вирішення спору. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.\~Розмір судового\~збору,\~порядок його\~сплати,\~повернення і\~звільнення від\~сплати встановлюються\~законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати\~на професійну правничу допомогу\~та витрати пов`язані із проведенням експертизи. За змістом чч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:\~1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;\~3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем у цій справі понесено судові витрати, що складаються з 12405,00 грн сплаченого судового збору (фіскальний чек від 03.02.2022). Ціна позову 1889923,49 грн. Позов задоволено на загальну суму 825930,00 грн., тобто на 43,7% від ціни позову. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути 5421,00 грн. судового збору (12405 х 43,7 / 100). Позивач також просить стягнути 10000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу надану адвокатом Рукавцем О.В., на підтвердження чого надала договір про надання правової допомоги №2/22-ц від 04.01.2022, акт виконаних робіт від 11.01.2022, попередній розрахунок від 11.01.2021 та квитанцію до прибуткового касового ордера від 11.01.2021 про сплату позивачем адвокату 10000,00 грн. Як вбачається із акту виконаних робіт від 11.01.2022 та попереднього розрахунку від 11.01.2021, надані послуги складаються із: ознайомлення із матеріалами справи 1 година 1000 грн., консультації 1 година 1000 грн., написання позовної заяви та оформлення матеріалів 3 години 3000 грн., написання заяви про забезпечення позову та оформлення матеріалів до неї 2 години 2000 грн., участь в судових засіданнях 3 години 3000 грн. Однак, ухвалою судді від 03.02.2022 заяву про забезпечення позову повернуто заявнику, у зв`язку із не дотриманням вимоги п. 6 ч. 1 статті 151 ЦПК України. Повторно сторона позивача із заявою про забезпечення позову не зверталась. Тобто, дана послуга адвокатом не надана належним чином та кошти за неї в сумі 2000 грн. не повинні були сплачуватись позивачем. Також, згідно протоколів судових засідань по даній справі, адвокат Рукавець О.В. лише один раз (21.06.2022) приймав участь у судовому засіданні протягом близько години. Отже, згідно тарифів адвоката, за участь у судових засіданнях йому мало бути сплачено 1000 грн., а не 3000 грн. Таким чином, обґрунтованими та доведеними матеріалами справи є 6000 грн. витрат на правничу допомогу. Так як позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути 2622 грн. (6000 грн. х 43,7 % / 100%) витрат на правничу допомогу. Щодо витрат по оплаті оцінки майна, суд звертає увагу на наступне. Згідно ч. 6 статті 139 ЦПК України, розмір витрат на проведення експертизи встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Позивачем надано копію квитанції від 13.01.2022 про сплату на користь [PERSON] 2800 грн. за оцінку майна. Однак, у даній справі міститься три висновки оцінювача [PERSON] , один з яких (про вартість господарського будинку) визнано судом недостовірним доказом. Так як позивачем не надано жодних інших доказів, щоб встановити скільки коштує кожен конкретний висновок, а висновок про вартість господарського будинку, як і оплата за цей висновок, судом до уваги не береться, суд позбавлений можливості об`єктивно встановити розмір судових витрат позивача в цій частині. А тому, у відшкодуванні цих витрат позивачу суд відмовляє.

Outcome: partial