Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-04 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Служба у справах дітей Черкаської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування посилався на те, що позивач є наймачем та постійно мешкає в квартирі [ADDRESS] . На теперішній час за вказаною адресою зареєстровані: позивач [PERSON] [INFO] , його дружина [PERSON] [INFO] , донька [PERSON] [INFO] , неповнолітній онук [PERSON] [INFO] , повнолітній онук [PERSON] [INFO] . Відповідачі у справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] протягом тривалого часу не мешкають у вказаній квартирі, на підставі чого комісією було складено відповідний акт. З посиланням на ст. 71 ЖК України, згідно якої відповідачі втрачають право на користування житлом за місцем своєї реєстрації, оскільки протягом більше шести місяців відсутні за місцем своєї реєстрації без поважних причин, позивач у позові просив визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , зареєстрованих за адресою: в квартирі [ADDRESS] такими, що втратили право на користування житлом за місцем своєї реєстрації. Ухвалою суду від 27.02.2023 відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження. Відстрочено позивачу сплату судового збору за подачу позовної заяви до ухвалення судового рішення у справі. Ухвалою суду від 28.04.2023 витребовано в Державній прикордонній службі України інформацію про перетин державного кордону громадянином України [PERSON] , [INFO] , громадянином України [PERSON] , [INFO] , громадянином України [PERSON] , [INFO] , за період часу з 01.01.2017 року донині із зазначенням кількості разів, дати перетину та напрямку. Позивач та представник позивача - адвокат Лук`яненко І.П. в судовому засіданні підтримали позов, просили задовольнити. В судові засідання відповідачі по справі повторно не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені в порядку передбаченому ст. 128 ЦПК України. Про причини неявки в судові засідання відповідачі суду не повідомляли, своїм правом на надання відзиву на позов не скористалися. Третя особа [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги [PERSON] підтримала, просила задовольнити. Представник третьої особи Служба у справах дітей Черкаської міської ради Качур І.В. в судовому засіданні при винесенні рішення покладалась на розсуд суду. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку вищевикладеним, на підставі ст. ст. 223, 280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача, його представника, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно довідки Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради від 19.01.2023 станом на 19.01.2023 на теперішній час за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] [INFO] з 04.09.2014 року, [PERSON] [INFO] з 06.05.1983 року, [PERSON] [INFO] з 06.05.1983 року, [PERSON] [INFO] з 27.10.2006 року, [PERSON] [INFO] з 19.05.1995 року. З копії ордеру №444 від 03.02.1983 року, виданого виконавчим комітетом Соснівської ради народних депутатів вбачається, що квартиронаймачем вказаної вище квартири є [PERSON] . Згідно Акту опитування сусідів від 07.02.2023 встановлено, що за вказаною адресою фактично проживають позивач [PERSON] та його дружина [PERSON] з 1983 року, інші особи не проживають. Порядок користування жилими приміщеннями у будинках державного та громадського житлового фонду регулюють положення статей 71, 72 ЖК Української РСР. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз змісту статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: 1) не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців; 2) відсутність поважних причин такого не проживання. Збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному окремому випадку з урахуванням конкретних обставин справи та правил щодо оцінки доказів. Як зазначають позивачі в позовній заяві, відповідачка [PERSON] та неповнолітній [PERSON] [INFO] проживають в Республіці Польща. Фактичне місцеперебування старшого онука [PERSON] їм не відомо. Як видно з документів, наданих на ухвалу суду Державною прикордонною службою, відповідачі [PERSON] та її неповнолітній син - [PERSON] [INFO] протягом 2018-2021 року здійснювали в`їзд в Україну та виїзд в напрямку м.Познань (Польща). [PERSON] 2018-2021 здійснював в`їзд в Україну та виїзд через пункт пропуску КПВВ Чонгар через адміністративний кордон України на межі з анексованим Росією Кримом. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Так, на думку суду, надані позивачем докази, щодо не проживання відповідачем [PERSON] у належний спосіб не спростовано. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом не встановлено, а матеріали справи не містять будь-яких доказів про те, що відповідач [PERSON] намагався проживати у спірній квартирі, а позивач [PERSON] чинив йому перешкоди. Зокрема, відповідач не звертався до правоохоронних органів щодо неможливості використання майна, не звертався до суду із відповідним позовом. Відповідачем [PERSON] не доведено, що у спірній квартирі знаходились його речі, як не надано існування доказів про існування домовленостей між сторонами щодо користування житлом у разі відсутності відповідача понад шість місяців. З огляду на зазначене, суд вважає, що відповідач [PERSON] без поважних причин не проживає за адресою: [ADDRESS] понад строки, встановлені законом. Вирішуючи питання щодо визнання такими, що втратили право користування [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Підстава, на якій місце проживання неповнолітнього [PERSON] [INFO] реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він набув право користування цим житлом на законних підставах. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній [PERSON] набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це відповідно до статей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України є його процесуальним обов`язком. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Оскільки дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом, оскільки вибір місця її проживання в силу її віку і відповідно до закону не залежав від її волі, а визначався її матір`ю. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За таких обставин, суд, виходячи із забезпечення найкращих інтересів дитини, вважає недоведеним та передчасним визнання такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] неповнолітнього [PERSON] [INFO] та його законного представника (мати) [PERSON] . Таким чином, позов підлягає до часткового задоволення. При відкритті провадження відстрочено позивачу сплату судового збору за подачу позовної заяви до ухвалення судового рішення. У зв`язку із частковим задоволенням позову із позивача [PERSON] на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 719, 30 гривень. З відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 354, 30 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: partial