Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської областіз позовом до ТОВ «МЕТАФОРА ТРАНС» про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що позивач 18.03.2021 року був прийнятий на роботу ТОВ «МЕТАФОРА ТРАНС» на посаду водія автотранспортних засобів з 40-годинним робочим тижнем, про що був виданий наказ № 18-К від 18.03.2021 року. В подальшому, після обставин дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 23.03.2021 з участю водія [PERSON] на службовому автомобілі належному ТОВ «МЕТАФОРА ТРАНС», позивачу [PERSON] по телефону стало відомо від керівника товариства, що його звільнено з роботи. З наказом про звільнення з роботи позивача [PERSON] ніхто під розпис не ознайомив, трудову книжку, обхідний лист на товаристві не видали. Позивач неодноразово звертався до відповідача з письмовими заявами про повернення трудової книжки та про звільнення його за власним бажанням. Дії керівника ТОВ «МЕТАФОРА ТРАНС» в частині звільнення з роботи та затримці видачі трудової книжки позивачу, вважає незаконними та безпідставними у зв`язку з чим позивач [PERSON] вимушений звернутись до суду за захистом прав та охоронюваних законом інтересів. Враховуючи вище викладене, позивач просив суд визнати протиправним та зобов`язати ТОВ «МЕТАФОРА ТРАНС», видати [PERSON] , належним чином оформлену трудову книжку із зазначенням дати її фактичної видачі та стягнути з ТОВ «МЕТАФОРА ТРАНС» на користь [PERSON] , середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки з індексацією за період з 24.03.2021 року. Ухвалою суду від 28.07.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 21.09.2021 року від сторони відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Ухвалою від 08.07.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні вказав, що позовні вимоги вважає безпідставними та такими, що спростовуються письмовими доказами, які долучені ними до відзиву. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ «МЕТАФОРА ТРАНС». 23.03.2021 року [PERSON] відбув у рейс з вантажем харчової продукції на Автомобілі марки MAN TGH 18.480 номерний знак [NUMBER] , напівпричіп [NUMBER] . Через 4 години після виїзду в рейс позивач по телефону сповістив директора Товариства, що ним скоєно дорожньо-транспортну пригоду на трасі Київ-Чоп, 116 км+835м, а саме він заснув за кермом і з`їхав в кювет, через що було пошкоджено автомобіль та вантаж, а підприємство отримало матеріальні збитки на суму 392840,16 грн. Постановою від 17 серпня 2021 року у справі №935/893/21 Коростишівського районного суду Житомирської обл. позивача було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративна правопорушення. 24.03.2021 року позивач власноруч написав заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати. Наказом № 25-К від 24.03.2021 р. йому було надано відпустку без збереження заробітної плати тривалістю 15 календарних днів, тобто до роботи він повинен був приступити 09.04.2021 року. Оскільки позивач на роботу не вийшов, 09.04.2021 року заступником директора ТОВ «Метафора Транс» Многоліт Оленою Анатоліївною було складено та подано на ім`я директора ТОВ «Метафора Транс» доповідну записку про факт відсутності на роботі позивача без попередження та повідомлення поважності причин відсутності. 28.04.2021 року поштовими відправленнями 0813202936475 та 0813202936467 ТОВ «Метафора Транс» отримало 2 заяви від [PERSON] , датовані 21.04.2021 року: 1) про припинення його відпустки без збереження заробітної плати і 2) про звільнення його за власним бажанням з 21.04.2021 року. 30.04.2021 року ТОВ «Метафора Транс» направило позивачу листа, в якому пояснило, що згідно норм трудового законодавства у разі звільнення за власним бажанням працівник повинен відпрацювати 2 тижні. Просили надати письмові пояснення, а також документальні підтвердження причин відсутності на роботі. Позивачу було повідомлено також, що у разі неявки його може буде звільнено за прогули згідно п.4 ст.40 КЗпП України. Отримання листа позивачем не заперечується. 26.07.2022 року відповідно до Наказу № 61-К [PERSON] було звільнено на підставі п.8-3 ст. 36 КЗпП України. Вирішуючи позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача видати позивачу належно оформлену трудову книжку та стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Згідно ст. 48 КЗпП України порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП України). Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» встановлено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства (п. 4 зазначеної постанови КМУ). Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 затверджена Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників. Відповідно до п. 4.2. Інструкції, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Згідно з п. 6.2. Інструкції, трудові книжки та їх дублікати, що не були одержані працівниками при звільненні, зберігаються протягом двох років у відділі кадрів підприємства окремо від інших трудових книжок працівників, які перебувають на роботі. Після цього строку не затребувані трудові книжки (їх дублікати) зберігаються в архіві підприємства протягом 50 років, а по закінченні зазначеного строку їх можна знищити в установленому порядку. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся листом до відповідача із заявою про направлення трудової книжки по пошті, після чого представником відповідача було направлено її на адресу позивача. У постанові від 05.02.2020 у справі № 761/29172/18 Верховний Суд висловив правову позицію, згідно з якою середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові за наявності сукупності умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки. Наявність зазначених умов має бути підтверджена належними, достовірними та достатніми доказами. Оскільки позивачу трудова книжка була направлена поштою, а у діях відповідача відсутня вина у тому, що позивач не отримав її одразу після звільнення, а тому позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача видати позивачу належно оформлену трудову книжку та стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки задоволенню не підлягають. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах „Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), „Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та „Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), згідно з якою, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі „Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позивачем в порядку ст. 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а також не було обґрунтовано наявності, передбачених ст. 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин. Аналізуючи викладене, оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням зазначених обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відмови у їх задоволенні у повному обсязі.

Outcome: dismissed