Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на даний час сторони припинили сімейні стосунки, спільного бюджету не мають, спільне господарство не ведуть, шлюб носить тільки формальний характер. Крім того, просить розподілити між сторонами спільно нажиту квартиру [ADDRESS] , оскільки сторони не можуть досягнути згоди щодо поділу сумісно нажитого майна подружжя. Позивач в судове засідання не з`явилася, але надала до суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглянути справу за її відсутності, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заяву, згідно якої позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить розглянути справу за його відсутності. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Як встановлено судом, між [PERSON] та [PERSON] 16 жовтня 2020 року було укладено шлюб, який зареєстровано Нововоронцовським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 27, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] . В шлюбі у сторін народилася дитина: [PERSON] , [INFO] . Спільне життя між позивачем та відповідачем не склалось оскільки у них різні погляди на сімейне життя. Позивач вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе та суперечить їх інтересам, примирення з відповідачем вважає неможливим. Відповідач, згідно наданої до суду заяви, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік за змістом ст.55\~СК України зобов`язані\~спільно піклуватися\~про побудову\~сімейних відносин\~між собою\~та іншими\~членами сім`ї\~на почуттях\~взаємної любові,\~поваги,\~дружби,\~взаємодопомоги. Чоловік\~зобов`язаний\~утверджувати в\~сім`ї\~повагу до\~матері. Дружина\~зобов`язана\~утверджувати в\~сім`ї\~повагу до\~батька. Дружина\~та чоловік\~відповідальні один\~перед одним,\~перед іншими\~членами сім`ї\~за свою\~поведінку в\~ній. Дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи наведені обставини, беручи до уваги те, що відповідач позовні вимоги визнав, суд вважає, що подальше збереження сім`ї не можливе, а тому позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають до задоволення. На підставі ст.113\~Сімейного кодексу\~України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Крім того, у шлюбі подружжя набуло у спільну сумісну власність нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Зазначена вище квартира загальною площею 44,1 кв.м., складається з двох житлових кімнат житловою площею 28,2 кв.м., в складі якої: коридор = 5,7 кв.м., шафа = 2,1 кв.м., житлова кімната = 11,0 кв.м., житлова кімната = 17,2 кв.м., кухня = 5,4 кв.м., санвузол 2,7 кв.м.. Право власності було зареєстровано за відповідачем [PERSON] , про що свідчить Договір купівлі - продажу від 30.04.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Бойко Ларисою Петрівною та зареєстрований в реєстрі №826. Оскільки право власності було набуто під час шлюбу, позивач вказує на те, що воно є спільною сумісною власністю, а тому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири. Відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі. У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дана норма кореспондується з положеннями частини третьої статті 368 ЦК України, якою визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України № 1-8/2012 (№ 17-рп/2012) встановлено, зокрема, що рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Кодексу та Цивільного кодексу України. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року у справі № 756/11915/17. Частинами першою, другою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Дані норми кореспондуються з положеннями частин першої, другої та третьої статті 372 ЦК України, якими встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Верховний Суд України підкреслив, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому прядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Таким чином, придбана спірна квартира в період шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно та поділ його. Таким чином, беручи до уваги те, що відповідач позовні вимоги визнав, суд приходить до переконання про задоволення позовних вимог позивача в частині визнання права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , що складає площу 22,05 кв.м. від площі 44,1 кв.м. Відповідно до ч.1 ст.141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.42\~ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, зважаючи на визнання відповідачем позовних вимог, 50 відсотків судового збору відшкодовується позивачу за рахунок відповідача та 50 відсотків судового збору підлягають поверненню позивачу із державного бюджету. На підставі викладеного та

Outcome: approved