Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Паньків П.Д., звернулася до суду із позовом до [PERSON] та просить ухвалити рішення про усунення перешкод у користуванні належним їй на праві приватної власності житловим будинком з господарськими спорудами, що розташований по [ADDRESS] , шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що є власницею житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] , де крім неї зареєстровані: сини [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дочка [PERSON] , відповідач [PERSON] , який з 2016 року і по даний час з власної волі не проживає, не навідується до житлового будинку, жодних дій щодо його благоустрою та сплати комунальних послуг не здійснює, добровільно знятися з реєстрації не бажає. Жодних особистих речей та іншого майна, що належало б відповідачу, у домоволодінні немає. Факт відсутності відповідача за місце реєстрації також підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов. Крім цього, згідно рішення Городенківського районного суду у справі №342/1558/20 шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. Реєстрація відповідача у житловому будинку позивачки є перешкодою для отримання пільг при сплаті за комунальні послуги, порушує її право власності на даний будинок, позбавляє повною мірою використовувати об`єкт права власності щодо використання світлової та теплової енергії. Згідно повторного\~автоматизованого розподілу\~судової справи\~між суддями,\~проведеного 20.01.2023\~на підставі\~розпорядження\~керівника\~апарату суду\~№\~40\~від\~20.01.2023, для розгляду вказаної справи визначено суддю Андріюк І.Г. Ухвалою від 01.02.2023 суддею Андріюк І.Г. справу прийнято до свого провадження та постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 08 березня 2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Відповідач у\~судові засідання\~04.04.2023, 03.05.2023, 24.05.2023 не з`явився. Про дату, час і місце проведення підготовчих засідань був повідомлений належним чином, проте судові повістки повернулися із відміткою : «адресат за кордоном», «адресат відсутній за вказаною адресою». Про виклик у судові засідання на 04.04.2023, 04.05.2023\~та 24.05.2023відповідач був повідомлений через оголошення, розміщені на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України. З опублікуванням оголошень про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Згідно ч.3\~ст.131\~ЦПК України\~учасники судового\~процесу зобов`язані\~повідомляти суд\~про причини\~неявки у\~судове засідання.\~У разі\~неповідомлення суду\~про причини\~неявки вважається,\~що учасники\~судового процесу\~не з`явилися\~в судове\~засідання без\~поважних причин. Відповідач про причини неявки у судові засідання суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подав, отже вважається таким, що не з`явився у судові засідання без поважних причин. Представник позивачки 23.05.2023 подав заяву про проведення судового засідання 24.05.2023 року за його відсутності та відсутності позивачки, просив ухвалити рішення на користь позивачки, не заперечив щодо ухвалення заочного рішення у справі. Передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи з ухваленням, відповідно до ст.ст. 280-283 ЦПК України, заочного рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідач не скористався правом на подання відзиву в порядку ст.178 ЦПК України, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами справи, що відповідає вимогам ч.8 ст.178 ЦПК України. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата його складання. Упостанові Верховного Суду від 5 вересня 2022 року у справі №1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21) зазначено, що згідно з ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням розумності положення ч.5 ст.268 ЦПК України слід розуміти так: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати в резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте в разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не збігатимуться, це не є порушенням прав сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає за доцільне зазначити наступне. Згідно ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу\~\~диспозитивності цивільного судочинства\~\~\~(ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власницею житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 29.08.2011, що стверджується копією витягу про державну реєстрацію прав ОКП «Коломийське МБТІ» від 09.09.2011 №31256285, копією витягу з Державного реєстру правочинів від 29.08.2011 №10311731, копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 29.08.2011 року, зареєстрованого у реєстрі за №1877. За даними технічного паспорта, складеного 15.08.2011, житловий будинок по [ADDRESS] , загальною площею 57 кв.м, має господарські будівлі і споруди (стайня, стодола, курник, вбиральня, навіс, ворота- огорожа, вимощення, вигрібна яма). Згідно довідки Поточищенського старостинського округу №12-679, акту обстеження житлово-побутових умов №12-678 від 01.11.2022, складеного старостою Поточищенського старостинського округу Коломийського району Івано-Франківської області, за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 7 осіб: [PERSON] , [INFO] , - власниця домогосподарства, [PERSON] , [INFO] колишній чоловік власниці домогосподарства, [PERSON] , [INFO] , - син, [PERSON] , [INFO] , - син, [PERSON] , [INFO] , - син, [PERSON] , [INFO] , - син, [PERSON] , [INFO] , - дочка. \~ \~ \~ \~На час обстеження домогосподарства встановлено, що за вказаною адресою проживає [PERSON] [PERSON] зареєстрований, але проживає за іншою адресою у [ADDRESS] . [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані, але на даний час виїхали за кордон. [PERSON] зареєстрований, але знаходиться за кордоном близько трьох років. Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 24.03.2021 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 12.07.2006 року Воронківською сільською радою Володимирецького району Рівненської області, актовий запис №9, дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , залишено проживати разом з матір`ю [PERSON] . У судовому засіданні 03.05.2023, яке відбулося за участю представника позивачки [PERSON] , допитано свідків [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] , який є сусідом сторін у справі, повідомив, що знає сторін з часу, коли вони переїхали у село Поточище, часто спілкувалися, проте [PERSON] постійно їздив на заробітки за межі України, востаннє виїхав на роботу за кордон десь у 2014 році та з того часу він його не бачив та не чув, що той навідувався додому. Свідок [PERSON] , яка товаришує із сином позивачки, та приїжджає до села, де проживають сторони, до своїх родичів, також повідомила, що відповідач давно працює за кордоном, проте їй невідомо, де саме. Також знає, що позивачка та її діти не знають, де перебуває позивач, оскільки вони не спілкуються, додому він не навідувався давно. На даний час позивачка з неповнолітніми дітьми виїхала до Республіки Польща, у будинку залишився проживати син позивачки від попереднього шлюбу [PERSON] . Також повідомила, що бачила відповідача близько п`яти років тому, коли він на декілька днів приїхав додому, та з того часу знає, що він більше на приїжджав. Відповідач ні дружиною, ані дітьми не цікавиться, їм не телефонує. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Частиною першої статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (стаття 405 ЦК України). Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (частини перша та четверта статті 156 ЖК України). Відповідно до частини другої статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. За змістом статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом зазначених норм правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, рішення суду є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 157/648/20 (провадження № 61-8052св21) зазначено, що відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За приписами частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Вирішуючи спори про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Підставою звернення позивачки до суду є факт перешкоджання їй, як власниці житлового будинку, у користуванні та розпорядженні власним майном. Доцільно зауважити, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин. Судом, із досліджених письмових доказів, що додані до позовної заяви, показань свідків, допитаних у судовому засіданні, встановлено, що відповідач [PERSON] , який є колишнім чоловіком позивачки, перебуває за кордоном та більше трьох років (з 2020 року) не проживає у житловому будинку по [ADDRESS] ; доказів протилежного суду не надано. Також матеріали справи не містять доказів наявності поважних причин непроживання відповідача у вказаному житловому будинку, зокрема, причин, які б перешкоджали йому ним користуватись. Крім цього, відповідач не вчинив будь-яких дій, що свідчать на користь його інтересу до спірного житла. Водночас наявність реєстрації відповідача у зазначеному житловому будинку без його фактичного проживання створює власниці перешкоди у здійсненні права власності. Суд враховує, що оцінка виселення особи із житлового приміщення на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції потребує встановлення відповідних обставин, які судом були встановлені. Враховуючи наведене, позов підлягає задоволенню. При винесенні рішення судом враховується те, що згідно постанови Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» територія колишнього Городенківського району Івано-Франківської області віднесена до Коломийського району Івано-Франківської області.

Outcome: approved