Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» звернулось до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 21.08.2008 між ВАТ АБ «Укгразбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №50-Ф/08-38. Відповідно до умов кредитного договору, банк надав [PERSON] кредит в сумі 132000дол США на строк з 21.08.2008 по 20.08.2039, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами під 13,8% річних. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитом, між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки від 21.08.2008. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, банк звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.07.2011 у справі № 2-144/2011 позов банку задоволено, та стягнуто з [PERSON] на користь АБ «Укразбанк» заборгованість по кредиту в сумі 153216,56дол США, заборгованість по пені в сумі 64133,49грн, штраф в сумі 38100грн, судовий збір в розмірі 1700грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120грн. Проте заборгованість за кредитним договором не погашена, а рішення суду не виконано. У зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору та рішення суду банк має право вимагати від позивальника сплатити 3% річних від простроченої суми, а саме заборгованості за несвоєчасне погашення кредиту та процентів заборгованості за рішенням суду за період 12.03.2017 по 23.02.2022 в сумі 22780,99дол США. Таким чином загальна заборгованість позичальника [PERSON] перед банком становить 175997,55дол США та 104053,49грн (непогашена заборгованість за судовим рішенням та 3% річних). Вказують, що на даний час борг [PERSON] не повернутий, тому позивач має право на захист свого порушеного права за рахунок майна, яке перебуває в іпотеці. Просять в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 50-Ф/08-38 від 21.08.2008 в розмірі 175997,55дол СШВ та 104053,49грн звернути стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] та стягнути з [PERSON] судовий збір в розмірі 2684,00грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16.01.2023 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Від відповідачки [PERSON] 30.03.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що позивач приховав від суду відомості про фактичні обставини, які мають значення, для вирішення спору. Так до вересня 2009 року відповідачка виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, однак в результаті світової фінансової кризи, яка почалася в листопаді 2008 року бізнес відповідачки став збитковим, вона була змушена припинити підприємницьку діяльність і втратила джерело доходів. Продати квартиру і погасити кредит вона не могла, оскільки ціни на нерухомість впали і кошти, які вона могла виручити від продажу квартири могли покрити лише половину вимог банку. Відповідачка неодноразово пропонувала позивачу забрати у неї заставлену квартиру в рахунок боргу, але позивач не погоджувався і вимагав повного виконання зобов`язань з урахуванням всіх штрафних санкцій. В січні 2010 року позивач звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення простроченої заборгованості з відповідача та її матері, як поручителя, та звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 2-144/2011). Як в подальшому було встановлено висновком судово-почеркознавчої експертизи - підпис поручителя на договорі поруки був підроблений, після чого позивач відкликав частину своїх позовних вимог та ухвалою Деснянського районного суду м.Києва у справі від 15.03.2011 у справі № 2-144/2011 було залишено без розгляду позовну вимогу ПАТ "Укргазбанк" до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки (спірну квартиру) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 50-Ф/08-38 від 21.08.2008. В подальшому Деснянським районним судом м. Києва від 05.07.2011 було ухвалено рішення по справі про стягнення з відповідачки заборгованості 153216,56дол США, що є еквівалентом 1221365,80грн, та 10.01.2012 на підставі вказаного судового рішення було видано виконавчий лист №2-144/11. Відповідачка вказує, що позивач щорічно до 10 січня поточного року пред`являв до виконання виконавчий лист 2-144/11, який залишився невиконаним через відсутність у відповідачки коштів, на які могло бути звернено стягнення. Станом на 10.01.2016 позивач не пред`явив до виконання виконавчий лист № 2-144/11, у зв`язку з чим строк пред`явлення його до виконання закінчився. Із заявою про поновлення цього строку позивач до суду не звертався. З наведеного вбачається, що зобов`язання відповідачки за кредитним договором від 21.08.2008 припинилися з 11.01.2016 на підставі ст. 605 ЦК України. За таких обставин підстави для задоволення позову відсутні. Також у відзиві відповідачка зазначає, що позивач звернувся до суду із заявою про видачу йому дубліката виконавчого листа № 2-144/11, замість оригіналу, який нібито був ним втрачений. Однак ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.06.2022, по справі № 2-144/2011 позивачу було відмовлено у видачі дубліката виконавчого листа. А вже в січня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачка про стягнення з неї 22780,99 доларів США як 3 % річних від суми простроченої заборгованості, та 18 січня 2023 року Деснянським районним судом м. Києва було відкрито провадження у вищевказаній справі № 754/511/23. На підставі наведеного просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Ярош С.В. 30.03.2023 до суду, через систему «Електронний суд», подано відзив на позовну заяву, який аналогічний відзиву, поданому 30.03.2023 [PERSON] . Представник Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» в судове засідання призначене на 15.05.2023 не з`явився. Від представника позивача - Семенченко Р.О. до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання призначене на 15.05.2023 не з`явилась. Від представника відповідачка - адвоката Яроша С.В. до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, просили в позові відмовити повністю. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення по справі у відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. Між ВАТ АБ «Укгразбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] 21.08.2008 укладено кредитний Договір №50-Ф/08-38. Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору, банк надав [PERSON] кредит в сумі 132000,00дол США на строк з 21.08.2008 по 20.08.2039 зі сплатою процентів за користування кредитними коштами виходячи з 13,8% річних. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитом, між ВАТ АБ «Укгразбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки від 21.08.2008. Відповідно до п. 1.1. Договору іпотеки, договір забезпечує всі вимоги іпокетодержателя як кредитора за умовами з кредитного договору №50-Ф/08-38 від 21.08.2008, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умовами якого іпотекодавець зобов`язаний іпотекодержателю не пізніше 20 серпня 2038 року повернути кредит у розмірі 130000,00дол США, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 13,8% річних та штрафні санкції у розмірі і випадках, передбачених кредитним та цим договорами. Згідно із п. 2.1.1. Договору іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира [ADDRESS] . У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, Банк звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.03.2013 у справі № 2-144/2011 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №50-Ф/08-38 від 21.08.2008 - залишено без розгляду. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.07.2011 у справі № 2-144/2011 позов банку задоволено, та стягнуто з [PERSON] на користь АБ «Укразбанк» заборгованість по кредиту в сумі 153216,56дол США, що за курсом НБУ, станом на 05.07.2011 становить 1221365,80грн, заборгованість по пені в сумі 64133,49грн, штраф в сумі 38100грн, судовий збір в розмірі 1700грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120грн. Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» в 2022 році звернулось до суду із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу його дублікату. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.06.2022, по справі №2-144/2011 позивачу було відмовлено у поновленні строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу його дублікату. В січня 2023 року Акціонерний банк «Укргазбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з неї 22780,99 доларів США, як 3 % річних від суми простроченої заборгованості, Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.01.2023 по справі №754/511/23 відкрито провадження за позовом Акціонерного банку «Укргазбанк» до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Згідно зі ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій. Посадових чи службових осіб та громадян в підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Статтею 509 ЦК України, передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). В силу ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору; одностороння відмова від його виконання не допускається. Відповідно до ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку». Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Право Іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку встановлене Конституцією України та ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, за змістом ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", яка кореспондується із ст. 589 ЦК України, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із ст. 41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону. Разом з тим є загальновідомий факт, що згідно Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Відповідно з Указом Президента №133/2022, воєнний стан продовжено ще на 30 днів до 25 квітня, який відповідними указами в подальшому продовжено і по сьогоднішній день. Відповідно до п. 8 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» пунктом 5-2 Закону України "Про Іпотеку", у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія ст. 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), ст. 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), ст. 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), ст. 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону. До того ж відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 3 ст. 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є : 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (ст. 39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (ст. 38 Закону України «Про іпотеку»). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16 та зроблено висновок, що «звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному ст. 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному ст. 38 Закону, є неналежним способом захисту. Частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій ст. 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (ст. 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса. За змістом припису частини другої ст. 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Згідно із ст. 37 Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Як установлено судом у пункті 6 договору іпотеки від 21 серпня 2007 року сторони передбачили, що звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація здійснюється або за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з домовленістю сторін. Договір містить повний перечень та алгоритм дій щодо можливості іпотекожержателем набуття права звернення стягнення та реалізацію предмету іпотеки. З урахуванням того, що сторони договору іпотеки передбачили спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, а отже існують договірні правовідносини між сторонами. Однак позов який розглядається судом з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки взагалі не містить будь-якого способу щодо реалізації іпотечного майна, суд вважає такий спосіб захисту не є належним, оскільки визначення способу реалізації на іпотечне майно є обов`язком позивача задля не порушення прав відповідача на свій захист. Разом з цим зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 ЦК України. Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Зокрема, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. 526, 599 ЦК України. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема не виконання рішення суду про стягнення заборгованості, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Розрахунок суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції провадиться шляхом помноження суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості. Отже враховуючи аналіз зазначених вище норм закону, в задоволенні про звернення стягнення на предмет іпотеки на нараховані 3% річних від простроченої суми, які не відноситься до процентів передбачених прямо в договорі, а є компенсаційними виплатами, суд відмовляє у задоволенні, як неналежному способу захисту. Крім того суд зауважує, що відповідно до Ухвали Деснянського районного суду міста Києві від 18.01.2023 про відкриття провадження по справі за позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» до [PERSON] про стягнення грошових коштів, позивач скористався своїм правом на звернення до суду щодо права на отримання компенсаційних виплат на підставі ч.2 ст.625 ЦК України. А отже позивачем ПАТ АБ «Укргазбанк» реалізований спосіб захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже як регламентує стаття 15 ЦК України, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. У своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19). Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19). Суд звертає увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тобто спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи. Завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом або захисту порушеного права в інший спосіб. Тобто вирішення справи в суді має на меті, зокрема, вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору у іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх порушених прав, по тим підставам, що заявлені вимоги не є ефективним способом захисту, вони не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-81 ЦПК України, і тому не підлягають задоволенню. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню в повному обсязі, а тому строк позовної давності не застосовується. Оскільки суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Outcome: dismissed