Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

Стислий виклад позицій учасників справи. Позивачка [PERSON] у порядку представництва, котре здійснює адвокат Олексишин І.Б. (ордер на надання правничої допомоги серія ВС № 1205209 від 16.05.2023 року в оригіналі та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1738 від 15.09.2010 року у належно засвідченій копії приєднані до матеріалів позовної заяви) 17.05.2023 року, скориставшись канцелярією, подала у Стрийський міськрайонний суд Львівської області позовну заяву, що була зареєстрована в діловодстві за вх. № 7965, в якій просить ухвалити рішення про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за зареєстрованим місцем його проживання у квартирі [ADDRESS] . Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті судового збору за пред`явлення цієї позовної заяви до суду із однією вимогою немайнового характеру у розмірі 1 073 грн. 60 коп., позивачка [PERSON] залишає за собою. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач [PERSON] був зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] , як її колишній власник. Позивачка [PERSON] стверджує, що вона на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Солоцьким Д.О. 27.04.2023 року та зареєстрованого у реєстрі за № 599, стала одноосібною власницею вищевказаної квартири та залишається такою й на даний час. У свою чергу відповідач [PERSON] фактично у вищевказаній квартирі не проживає, давно виїхав на постійне місце проживання до Італійської Республіки, де й залишається проживати на даний час. Тому позивачка [PERSON] вказує про припинення у відповідача [PERSON] як колишнього власника права користування житловим приміщенням та звертає увагу суду також на ту обставину, що останній, залишаючись зареєстрованим у належному їй житлі, однак фактично проживаючи за іншою адресою й одночасно не приходячись їй членом сім`ї й не ведучи з нею спільного господарства, тим самим чинить їй перешкоди, зокрема порушує її право нової власниці щодо вищевказаної квартири, тобто право вільно нею користуватись, так як добровільно відмовляється знятися з реєстрації, хоча може зареєструвати своє місце проживання за місцем фактичного перебування. Усе це унеможливлює звернення позивачки [PERSON] за отриманням пільг по оплаті житлово-комунальних послуг та вирішення інших питань, пов`язаних з утриманням цього житла. Відтак позивачка [PERSON] , виходячи з положень статей 15-16, 319, 321, 383, 391 ЦК України, була змушена звертатись до суду із даним позовом, у котрому обрала спосіб захисту визнання відповідача [PERSON] такими, що втратив право користування житловим приміщенням у вищевказаній квартирі. Відповідач [PERSON] у запропоновані судом строк та порядку відзиву на позовну заяву [PERSON] до нього про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням, не подав, свою позицію у справі із обґрунтуванням її відповідними доказами не навів. Заяви та клопотання учасників справи. Позивачка [PERSON] , скориставшись канцелярією, 15.06.2023 року, подала у Стрийський міськрайонний суд Львівської області заяву, що була зареєстрована в діловодстві за вх. № 9750, у котрі просила проводити розгляд цієї справи за її відсутності. Інших заяв чи клопотань від учасників цієї справи до суду не надходило. Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали. Оскільки відповідачем у вищевказаній позовній заяві зазначена фізична особа, який не має статусу підприємця, то суддею, на виконання вимог ч. 8 ст. 187 ЦПК України, 18.05.2023 року було вжито заходів для отримання з Єдиного державного демографічного реєстру інформації щодо зареєстрованого місця проживання/перебування відповідача [PERSON] .. Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області Микитина В.Я. від 18.05.2023 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача [PERSON] , який не має статусу підприємця, вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. Визначено місце, дату та час підготовчого засідання у справі зал судових засідань у приміщенні Стрийського міськрайонного суду Львівської області, що за адресою: вул. Т. Шевченка, 89, м. Стрий, Львівська область, 19.06.2023 року, 09:45 год.. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області (головуючий суддя Микитин В.Я.) від 19.06.2023 року підготовче провадження у цій справі закрито, а справу призначено до розгляду по суті. Визначено місце, дату та час судового засідання щодо розгляду даної справи по суті зал судових засідань у приміщенні Стрийського міськрайонного суду Львівської області, що за адресою: вул. Т. Шевченка, 89, м. Стрий, Львівська область, 24.07.2023 року о 09:30 год.. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області (головуючий суддя Микитин В.Я.) від 24.07.2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, вирішено проводити заочний розгляд даної справи та ухвалення у ній заочного рішення. Учасники справи належно та завчасно повідомлялись судом про місце, дату та час призначеного судового засідання по їх справі щодо її розгляду по суті, про що у справі наявні відповідні письмові підтвердження. У призначене судове засідання щодо розгляду даної справи по суті з`явився уповноважений представник позивачки [PERSON] адвокат Олексишин І.Б.. Обоє сторін у таке судове засідання не з`явилися, відповідач [PERSON] про поважні причини своєї неявки суд не повідомляв. Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись, а ухвали не постановлялись. Усі заяви та клопотання були вирішені судом у встановленому порядку. Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке. Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до\~ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Згідно частин 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дотримуючись положень\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм цивільного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав позивачки [PERSON] за пред`явленими нею позовними вимогами цивільного характеру, та причетність до порушення таких її прав відповідача [PERSON] , встановив наступне. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Судом встановлено та стверджується матеріалами справи, що позивачка [PERSON] на підставі укладеного між нею та [PERSON] , яка діяла від імені відповідача [PERSON] , договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Солоцьким Д.О. 27.04.2023 року та зареєстрованого у реєстрі за № 599 (копія міститься у справі, а. с. 6-7), а також на підставі Витягу з Державного реєстру речових прав, індексний номер: 330538625, сформованого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Солоцьким Д.О. 27.04.2023 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1649651046112 (копія міститься у справі, а. с. 8) є власницею квартири [ADDRESS] . Станом на дату набуття позивачкою [PERSON] права власності на вищевказану квартиру у ній був зареєстрованим відповідач [PERSON] як колишній її власник.\~Станом на\~дату звернення\~до суду\~із даною\~позовною заявою\~відповідач [PERSON] \~надалі залишається\~зареєстрованим у\~згаданому житлі,\~що стверджується\~довідкою про\~склад сім`ї\~або зареєстрованих\~у житловому\~приміщенні/будинку\~осіб виконавчого\~комітету Стрийської\~міської ради\~Львівської області\~від 10.05.2023\~року за\~вих.\~№ 518\~(копія\~міститься у\~справі,\~а.\~с.\~9)\~та отриманою\~судом на\~його відповідний\~запит інформацією\~з Єдиного\~державного демографічного\~реєстру 18.05.2023\~року за\~№ \~78370\~(містяться\~у справі,\~а.\~с.\~13).\~ \~ \~ Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] у вищевказаній квартирі хоча й зареєстрований, проте з часу її відчуження у встановленому порядку, а саме з 27.04.2023 року не проживає та не здійснює оплату за надані житлово-комунальні послуги. Отже відповідач [PERSON] за своєю добровільною згодою не проживає за зареєстрованим у встановленому порядку своїм місцем проживання у вищевказаній квартирі,\~а має\~постійне місце\~проживання в\~іншій місцевості,\~зокрема в\~Італійській Республіці,\~де й\~фактично проживає. Останній з часу відчуження вищевказаної квартири не бере участі в утриманні житла, й унеможливлює тим самим позивачці [PERSON] як новій власниці належно здійснювати своє право користування вищевказаною квартирою. Релевантні норми та джерела права, котрі застосовує суд при ухваленні даного заочного рішення. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, окремі норми чинного Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) та Житлового кодексу України (у редакції Закону України № 2215-ІХ від 21.04.2022 року «Про дерадянізацію законодавства України» (надалі ЖК України), а також положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року й протоколи до неї. Так, за загальним правилом, наведеним у статтях 15, 16 ЦК України, кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених у ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, котра кореспондується також із ст. 150 ЖК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. \~ \~ \~ \~Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВП від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. \~ \~ \~ \~Про зазначене також йдеться у статтях 316, 317, 319 та 321 ЦК України, згідно з якими правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статей 16, 386, 387 та 391 вказаного Кодексу власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Верховний Суд України у своїй постанові від 16.11.2016 року у справі за єдиним унікальним номером 688/63/15-ц та номером провадження № 6-709цс16, сформував правову позицію, від котрої не вбачала підстав відступати й Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13.10.2020 року у справі за єдиним унікальним номером 447/455/17 та номером провадження № 14-64цс20, та згідно з котрою за змістом статей 383, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК України правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони\~\~постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Поряд з цим, аналіз статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які\~\~постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.04.2018 року у справі за єдиним унікальним номером 645/3265/13-ц та номером провадження № 61-5552свп18, наведені правові висновки, згідно з котрими застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеної майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Надаючи правову оцінку належності обраного стороною способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року. У § 145 рішення від 15.11.1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93) Європейський Суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією про захист\~прав людини\~і основоположних\~свобод 1950\~року,\~незалежно від\~того,\~яким чином\~вони виражені\~в правовій\~системі тієї\~чи іншої\~країни.\~Крім того,\~Європейський Суд\~з прав\~людини вказав\~на те,\~що за\~деяких обставин\~вимоги статті\~13\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У свою чергу, у статті 13 Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за цією Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі (§ 75 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02). Таким чином, суть статті 5 чинного ЦПК України зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції про захист\~прав людини\~і основоположних\~свобод 1950 року й надавати відповідний судовий захист. Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування Узагальнена оцінка доводів та аргументів, наведених у справі, щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог за результатами розгляду цієї справи. Суд, виходячи у першу чергу з положень статей 383, 391 ЦК України, котрі передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, зокрема й колишніх власників, переконаний, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме наведені вище норми, й не підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК України та положення ст. 156 ЖК України, у поєднанні із положеннями ст. 64 ЖК України, як це також вірно визначила й позивачка [PERSON] у пред`явленому нею позові, оскільки такі регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Натомість, вирішуючи даний спір\~\~та встановивши, що відповідач [PERSON] є колишнім власником квартири [ADDRESS] , та, відповідно, не являється членом позивачки [PERSON] як нової власниці згаданої квартири, суд переконаний, що за встановлених фактичних обставин цієї справи спір підлягає вирішенню з підстав, наведених у статтях 383, 391 ЦК України та вважає за необхідне зазначити, що припинення права користування відповідача [PERSON] житловим приміщенням у згаданій квартирі після її відчуження надасть можливість усунути позивачці [PERSON] перешкоди вільно нею користуватись після її придбання, зокрема й звернутись за отриманням пільг по оплаті житлово-комунальних послуг, а також реалізовувати інші можливості власниці об`єкта нерухомого майна, пов`язаного з його користуванням, що у повній мірі буде справедливим по відношенню до останньої. За таких наведених вище обставин справи, а також з урахуванням права суду у своєму рішенні визначити такий спосіб захисту, який не суперечить закону та найбільш правильно й повно захистить порушене право особи у межах пред`явлених позовних вимог, позовні вимоги підлягають до задоволення у спосіб усунення позивачці [PERSON] перешкод у користуванні належною їй на праві власності квартирою [ADDRESS] шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у вказаній квартирі. Саме такий ефективний спосіб захисту, з урахуванням також правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16.11.2016 року у справі за єдиним унікальним номером 688/63/15-ц та номером провадження № 6-709цс16, від котрої не відступила й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 року у справі за єдиним унікальним номером 447/455/17 та номером провадження № 14-64цс20, на переконання суду повинен забезпечити поновлення порушеного права позивачки [PERSON] щодо вільного користування належною їй квартирою, котру вона у квітні 2023 року придбала та реєстрацію права власності на котру за нею було здійснено у встановленому законом порядку. Щодо розподілу судових витрат у справі. Розподіл судових витрат у справі, котрі полягають у сплаті позивачкою [PERSON] судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із однією вимогою немайнового характеру у розмірі 1 073 грн. 60 коп., що підтверджується квитанцією АТ «ТАСКОМБАНК» від 17.05.2023 року (міститься у справі, а. с. 1), слід здійснити у такому порядку, зокрема в силу ухвалення заочного рішення на користь позивачки [PERSON] та її відповідної волі про покладення цих судових витрат на неї, залишити за зазначеною позивачкою. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: approved