Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , третя особа Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з ним, як батьком. В обґрунтування вимог зазначає, що він із відповідачем не проживають разом протягом тривалого часу, спільного господарства не ведуть, шлюб існує виключно формально, сім`я сторін фактично розпалася і шлюб носить формальний характер. Діти проживають з ним за адресою: [ADDRESS] .Мати дітей, громадянка росії з ними не проживає і він переживає, що діти можуть опинитись в росії, що зашкодить їх інтересам, та отримають негативний досвід русифікації. Окрім того, донька [PERSON] [INFO] є інвалідом, він має можливість полікувати доньку за межами України, але згоду від матері отримати неможливо. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити. Відповідач в судове засідання в судове засідання не з`явилася, подала заяву про слухання справи без її участі, просить визначити місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з батьком, зазначивши, що діти дуже люблять та поважають батька. Представник третьої особи Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради в судове засідання не з`явився, подано клопотання про розгляд справи без присутності представника за наявними матеріалами. При розгляді справи судом встановлено наступне. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Сторони [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, який зареєстрований 19 вересня 2005 року, актовий запис № 1529 Відділу реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, котрий розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.09.2018 року. Під час шлюбу у них народилися діти: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 31 березня 2008 року, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, про що зроблено відповідний запис за №1545, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 18 січня 2012 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області, про що зроблено відповідний запис за № 115. Доньки сторін проживають з батьком за адресою: [ADDRESS] . Позивач належним чином здійснює свої батьківські обов`язки, піклується про доньок, дбає про їх гармонійний розвиток та стан здоров`я, створює усі необхідні умови, для всебічного розвитку, проводить свій вільний час разом із дітьми, має стабільний достатній дохід, характеризується позитивно.Крім того, старається привчати дітей любити Україну, виховує їх в українських традиціях. Мати дітей, громадянка росії з дітьми не проживає, під час спілкування із ними розмовляє на російській мові, після чого діти розмовляють суржиком, і для виправлення їх мовлення потрібен деякий час і допомога батька. Окрім того, враховуючи напад на Україну зі сторони росії, позивач має побоювання, що діти, враховуючи, що їх мати громадянка росії, можуть опинитись в росії, що зашкодить їх інтересам та вони отримають негативний досвід русифікації, а він намагається виховувати у них Європейські цінності, прививати культуру України. Також позивач заважує, що одна із доньок, а саме [PERSON] [INFO] є інвалідом, як доказ надано копію медичного висновку № 254 про дитину-інваліда віком до 18 років від 09.09.2021 року (дійсна до 2023 року), видана ОКК Тернопільської міської дитячої поліклініки. У нього є можливість полікувати доньку за межами України, але згоду від матері отримати неможливо, так як із нею немає зв`язку, вона періодично дзвонить сама з «приватних» номерів телефону, на його пропозицію укласти угоду, про те з ким будуть проживати діти, та надати йому для обох дітей нотаріальну згоду на виїзд за межі України, відповідач відповіді уникає. Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено обов`язкову участь органу опіки та піклування при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як вбачається із висновку органу опіки і піклування, який затверджений рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 07.12.2022року №1404, орган опіки і піклування рекомендує визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , встановлено факт бажання дитини проживати із батьком. [PERSON] [INFO] вправі самостійно визначити місце проживання, оскільки досягла чотирнадцятирічного віку. Згідно частини 1 статті 1 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що діти проживали із батьком, поки не виїхали за кордон, він дуже їх любить та піклується про них. Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років (частини 1 та 2 статті 7 Сімейного кодексу України). Статтею 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Законодавцем у статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У частині 1 статті 310 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична особа має право на місце проживання. Відповідно частини 1 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно частини 4 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частини 2 статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Місце проивання диини яка досягла чотирнадцятирічного віку визначається нею самою відповідно до 3 статті 160 Сімейного кодексу України Частиною 1 статті 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, питання втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8. Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1, 2 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Висновком органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради, рекомендовано визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , встановлено факт бажання дитини проживати із батьком. [PERSON] [INFO] вправі самостійно визначити місце проживання, оскільки досягла чотирнадцятирічного віку. Ураховуючи вищевикладене, належні, допустимі, достатні та достовірні докази, якими обґрунтовуються позовні вимоги, місце проживання [PERSON] , [INFO] , слід визначити разом із батьком [PERSON] , оскільки це якнайкраще відповідатиме інтересам дитини. У визначені місця проживання дитини [PERSON] [INFO] слід відмовити,так як дитині виповнилося 14 років і вона вправі сама визначити місце свого проживання. Окрім того, вимогами ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. У відповідності із ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: partial