Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

15.07.2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину житлового будинку, будівельні матеріали, обладнання та конструктивні елементи частки добудов до житлового будинку, а також господарських будівель і споруд, посилаючись на те, що у липні 1993 року з відповідачем зареєстрували шлюб, але фактично проживали однією сім`єю і вели спільне господарство з січня 1989 року. Від подружнього життя мають трьох дітей. На той час відповідач працював в КСП «Нове життя», у зв`язку з тим, що сім`я весь час збільшувалася він звернувся до правління КСП, про надання йому житла для проживання їх сім`ї. Відповідно до протоколу № 2 засідання правління КСП від 25.02.1991 року відповідачу надали житло в [ADDRESS] . В даний будинок вона з чоловіком та дітьми переїхали жити 1991 року, а 25.03.1992 року зареєстрували право власності. Рішенням Фастівського міськрайонного суду від 16.07.2018 року шлюб між ними було розірвано. Під час спільного проживання з чоловіком, постійно покращували стан будинку. У 2005 році в будинок було проведено газопостачання, придбано газовий котел, за рахунок отриманих нею коштів в кредит. Також, 2012 року ними було збудовано криницю, придбано насосну станцію, душову кабіну, бойлер та проведено до будинку воду, викопано та проведено водовідвід. На вказане було затрачено кошти, зокрема внаслідок отриманих нею коштів у сумі 14400 грн. Крім цього, у 2004 році ними здійснено добудови до житлового будинку та збудовано два гаражі. Як зазначає позивач, шлюбний договір між нею та відповідачем не укладався, взаємної згоди щодо порядку поділу майна між ними не досягнуто, а тому вона звернулася до суду. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09.08.2021 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали. 26.08.2021 року, через канцелярію суду, надійшла письмова заява від позивача на виконання вимог ухвали суду, які були підставою для залишення заяви без руху. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27.08.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22.09.2021 року витребувано з КП Фастівської міської ради « Фастівське БТІ» інвентаризаційну справу, заведену на житловий будинок [ADDRESS] . Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22.10.2021 року провадження у справі було зупинено у зв`язку з призначенням судової будівельно-технічної експертизи 02.02.2022 року до суду повернулися матеріали цивільної справи у зв`язку з неоплатою вартості проведення експертизи. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03.02.2022 року провадження у справі було поновлено та призначено підготовче судове засідання. 20.05.2022 року, через канцелярію суду надійшла уточнена позовна заява в якій представник позивача просив визнати житловий будинок, гаражі позначені на плані літерами «В» та «Г», колодязя питного, позначеного на схемі літерою «К», які розташовані в [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - [PERSON] та [PERSON] та визнати за позивачем, право власності на 1\\2 частку житлового будинку, частку гаражів, що позначені на плані літерами «В» та «Г», частку колодязя питного, позначеного на схемі літерою «К», які розташовані в [ADDRESS] . Одночасно з уточненою позовною заявою, представник позивача подав заяву про призначення судової будівельно-технічної експертизи, оскільки під час розгляду справи виникла необхідність у доведеності обставин відповідності самочинно реконструйованого житлового будинку та збудованих гаражів, які розташовані в [ADDRESS] , вимогам ДБН. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06.06.2022 року провадження у справі було зупинено у зв`язку з призначенням судової будівельно-технічної експертизи. 16.02.2023 року до суду надійшов висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 07.02.2023 року № 485/02-2023. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16.02.2023 року провадження у справі поновлено та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06.03.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. В судове засідання відповідач не з`явився, повідомлявся вчасно та належним чином про час і місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі, заяв чи клопотань про розгляд справи в його відсутність до суду не надходило. У встановлений строк відзиву на позовну заяву до суду не надійшло, а тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті грунтуються на нормах Конституції, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст.13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч.1 ст.55). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] , просила визнати житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на частку вказаного житлового будинку. Визнати за нею право власності на частку будівельних матеріалів та конструктивних елементів, які використанні при будівництві прибудов до житлового будинку. В подальшому позивачем було уточнено позовні вимоги та [PERSON] просила визнати будинок, гаражі «В» та «Г» колодязя питного об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Визнати за нею право власності на частку житлового будинку, гаражів, колодязя. В обґрунтування позовних вимог посилається на ст.62 СК УКраїни. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] , позивач по справі, перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі [PERSON] . Шлюб було зареєстровано 24 липня 1993 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданим відділом ЗАГСУ м. Києва. На час розгляду справи шлюб між сторонами розірвано за рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16.07.2018 року. На підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку виданого виконкомом Малополовецької сільської ради 25.03.1992 року р.42 зареєстрованого Фастівським МБТІ у книзі №3, р.702, ст.78 житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано на [PERSON] . Згідно ст.62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу. При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження №14-114цс20). За клопотанням позивача Ухвалою суду було призначено судово будівельно-технічну та оціночно-будівельну експертизи для встановлення факту збільшення вартості житлового будинку в період шлюбу між позивачем та відповідачем. Згідно Висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 07.02.2023 № 485/02-2023 дійсна (ринкова) вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розтшоване за адресою: [ADDRESS] у цінах на дату проведення дослідження в стані на 24.07.1993 - становить: 352000,00 грн, в стані на 16.07.2018 - становить: 472 900,00 грн. Дійсна (ринкова) вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розтшоване за адресою: [ADDRESS] в результаті проведених ремонтно-будівельних робіт збільшилася на 120900,00 грн або на 34,4 %. При цьому судовий експерт зауважив, що дана вартість відображає зміну вартості житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в цілому у результаті виконаних поліпшень в ринкових умовах. При цьому вартість не відображає витрат, які були здійснених для даних поліпшень. Також експертом зазначено, що об`ємно-планувальне рішення вказаного житлового будинку, згідно даних технічного паспорту складеного КП Фастівське бюро технічної інвентаризації Фастівської міської ради станом на 26.06.2019 рік порушує пункти ДБН. Фактичне розташування гаражів до житлового будинку також порушує вимоги ДБН. Так, при розгляді справи судом встановлено, що під час проведення експертизи експертом взято до оцінки ціну на господарські будівлі та споруди, які були побудовані під час зареєстрованого шлюбу між сторонами але без належного оформлення дозволу на ці будівлі і споруди (самочинне будівництво). Згідно норм статей 57, 60, 63, 66-68, 70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. Ці вимоги застосовуються і у разі, якщо особиста приватна власність одного з подружжя зазнала перетворень і збільшилась у вартості, однак таке збільшення не було істотним, то інший з подружжя, не власник, має право на 1/2 частину збільшення вартості такого майна, якщо воно пов`язане з вкладенням у об`єкт особистої приватної власності спільних коштів подружжя за час шлюбу. Позивач не надала належних та допустимих доказів того, що спірний будинок істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат, які було внесені [PERSON] . До позову було додано копію замовлення № 03/08 від 16 серпня 2007 року на виготовлення склопакетів. Також було надано копію Кредитного договору № 001-09235-090807 від 09.08.2007 року, який укладено між позивачем та ТОВ «Комерційний Банк «Дельта» на отримання позивачем кредиту на придбання майна у сумі 2952,00 грн та Договір на відкриття та обслуговування карткового рахунку від 09.08.2008 року. Дані докази не підтверджують обставини про те, що саме кошти, які були отримані позивачем були нею затрачені для істотного збільшення цінності житлового будинку. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Нормами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, дослідження та оцінки всіх доказів, а також зазначення норм матеріального права, якими суд керувався при вирішенні позову. Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 161/17237/19 (провадження № 61-15св21). Таким чином, саме на позивача покладався обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту понесення останньою грошових затрат, а також не надано доказів на підтвердження факту трудових затрат, коли вона могла б вкладатися якщо не фінансово, то власною працею у істотне збільшення вартості спірного майна. Крім того позивачка не надала доказів на підтвердження того, що її внесок у істотне збільшення у своїй вартості спірного майна, у розумінні частини першої статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивачки у шлюбі з відповідачем на момент здійснення реконструкції спірного об`єкта нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя. Крім того, як зазначив експерт у Висновку та підтвердив у судовому засіданні житловий будинок, гаражі позначені на плані літерами «В» та «Г», колодязя питного, позначеного на схемі літерою «К», які розташовані в [ADDRESS] побудовані з порушенням норм ДБН і не може бути прийнято судом до уваги, як об`єкт цивільних правовідносин. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В порядку ст. 141 ЦПК України, суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed