Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

Рух справи 12.05.2021 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 06.05.2021, за підписом директора позивача - [PERSON] , в якій позивач просить стягнути з відповідача на його користь: - заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 12 922,93 грн; - заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 16 312,38 грн; - заборгованість за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 18 232,80 грн; - заборгованість за спожиті з 01.05.2018 послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 34 129,61 грн; - витрати пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33,00 грн; - судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 270,00 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.05.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Справу фактично передано судді по реєстру 14.05.2021. Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Відповідь на такий запит надійшла 21.05.2021. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 28.05.2021 вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження). Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/). Доводи позову В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідач отримує послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] . Як стверджується в позові, відповідач своїх обов`язків щодо повної та своєчасної оплати спожитих житлово-комунальних послуг не виконував, у зв`язку з чим, станом на 01.04.2021 у останнього утворилася заборгованість в загальній сумі 81 597,72 грн, яка складається з: - заборгованості за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 12 922,93 грн; - заборгованості за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 16 312,38 грн; - заборгованості за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 18 232,80 грн; - заборгованості за спожиті з 01.05.2018 послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 34 129,61 грн; За таких обставин, позивач просить суд захистити його порушені права та інтереси, ухваливши рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 81 597,72 грн заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Щодо правової позиції відповідача Відзив на позовну заяву не надійшов. Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача. Відповідно до наданої довідки відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА, відповідач - [PERSON] , [INFO] , з 17.05.1979 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка …> надсилається …> разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням …> за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV громадянин України …> зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Відповідно до ч. 10 ст. 6 цього Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. …> За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Кореспонденція суду є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом. Суд направляв на зареєстровану адресу відповідача копію ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви та доданих до неї документів. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Відповідач кореспонденцію суду не отримав, а лист повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача, суд робив оголошення для відповідача про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади. Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 118, 123 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270. Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи. Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання. В т.ч. жодними законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на єдину відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена. Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за зареєстрованим місцем проживання а також шляхом оголошення через сайт судової влади), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору. Відповідно до ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Разом з тим, суд враховує, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 905/2382/17 відсутність відзиву на позов не є визнанням позовних вимог та не означає доведеність позовних вимог. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. Зі змісту долученого позивачем розрахунку заборгованості (а.с. 6) вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачем за період з 01.05.2018 по 31.03.2021 становить 52 362,41 грн, з яких: - за послуги з централізованого опалення - 18 232,80 грн; - за послуги централізованого постачання гарячої води - 34 129,61 грн. Також, позивач до матеріалів справи долучив копію розрахунку за період з 01.11.2018 по 31.03.2021 (а.с. 7), зі змісту якого заборгованість відповідача становить 29 235,31 грн з яких: за послуги з централізованого опалення - 12 922,93 грн; за послуги централізованого постачання гарячої води - 16 312,38 грн. Також, до матеріалів справи долучено копію витягів додатків №№ 1, 2 до договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018, укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» за змістом яких, заборгованість відповідача становить 12 922,93 грн за послуги з централізованого опалення та 16 312,38 грн за послуги гарячого водопостачання (а.с. 8, 9). Окрім того, в матеріалах справи наявні копії відомостей реєстрації параметрів теплоспоживання за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10-20) за змістом яких: -з 29.10.2018 по 06.04.2018 спожито 10,21 Гкал; - з 24.11.2018 по 21.12.2018 спожито 54,97 Гкал; -з 26.01.2019 по 21.12.2018 спожито 73,68 Гкал; -з 23.02.2019 по 26.01.2019 спожито 49,77 Гкал; -з 26.03.2019 по 23.02.2019 спожито 49,36 Гкал; -з 17.04.2019 по 26.03.2019 спожито 15,07 Гкал; -з 28.11.2019 по 17.09.2019 спожито 32,72 Гкал; -з 15.01.2020 по 22.02.2020 спожито 65,69 Гкал; Також, до матеріалів справи долучено копії відомостей споживача за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21-22) за змістом яких: -з 01.10.2018 по 29.10.2018 спожито 10,810 Гкал; -з 30.10.2018 по 23.11.2018 спожито 39,500 Гкал; -з 29.11.2019 по 18.12.2019 спожито 19,320 Гкал; -з 10.12.2019 по 15.01.2020 спожито 58,360 Гкал; -з 22.02.2020 по 21.03.2020 спожито 26,390 Гкал; -з 10.03.2020 по 08.04.2020 спожито 30,910 Гкал. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Згідно з ч. 1 ст. 6 вказаного Закону учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні), управитель, виконавці комунальних послуг. Статтею 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що споживач, зокрема, зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 322 ЦК України встановлено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - це індивідуальний або колективний споживач. Водночас, за змістом п. 6 ч. ст. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; На виконання ухвали суду від 28.05.2021 КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» надало інформацію, що згідно даними реєстрових книг, кв. [ADDRESS] на праві власності не зареєстрована. Також, суд враховує, що зі змісту довідки про реєстрацію місця проживання від 21.05.2021, наданої відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА вбачається, що місце проживання відповідача - [PERSON] з 17.05.1979 зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 47). Доказів протилежного відповідачем не надано. У зв`язку з викладеним, суд погоджується з тим, що належним відповідачем у цій справі є [PERSON] , оскільки обов`язок з утримання квартири за адресою: [ADDRESS] , лежить саме на ній. За змістом правової позиції, викладеної у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.03.2019 у справі № 210/5796/16-ц (провадження № 61-1647св17): «Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними». Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування належать: встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону. Розпорядженням № 700 виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 26.04.2018 було встановлено тарифи на послуги з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води, що надає КП «Київтеплоенерго», зокрема: -централізоване опалення у разі наявності квартирного (на приміщення) та/або будинкового засобів обліку теплової енергії, яка використовується на опалення: населення - 1336,94 грн за 1 Гкал; -централізоване опалення у разі відсутності квартирного (на приміщення) та/або будинкового засобів обліку теплової енергії, яка використовується на опалення: населення - 30,20 грн за 1 кв.м. опалюваної площі за місяць протягом періоду надання послуги з централізованого опалення. -централізоване постачання гарячої води за умови підключення рушникосушильників до системи гарячого водопостачання (для населення) - 74,49 за 1 куб.м. -централізоване постачання гарячої води за відсутності рушникосушильників для населення - 63,37 за 1 куб.м. Розпорядженням № 1294 виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 23.07.2018 було встановлено тарифи на послуги з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води, що надає КП «Київтеплоенерго», зокрема: -централізоване опалення у разі наявності квартирного (на приміщення) та/або будинкового засобів обліку теплової енергії, яка використовується на опалення: населення - 1354,78 грн за 1 Гкал; -централізоване опалення у разі відсутності квартирного (на приміщення) та/або будинкового засобів обліку теплової енергії, яка використовується на опалення: населення - 31,52 грн за 1 кв.м. опалюваної площі за місяць протягом періоду надання послуги з централізованого опалення. -централізоване постачання гарячої води за умови підключення рушникосушильників до системи гарячого водопостачання (для населення) - 80,59 за 1 куб. м. централізоване постачання гарячої води за відсутності рушникосушильників для населення - 74,52 за 1 куб.м. Розпорядженням № 2340 виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 22.12.2018 було встановлено тарифи на послуги з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води, що надає КП «Київтеплоенерго», зокрема: -централізоване опалення у разі наявності квартирного (на приміщення) та/або будинкового засобів обліку теплової енергії, яка використовується на опалення: населення - 1654,41 грн за 1 Гкал; -централізоване опалення у разі відсутності квартирного (на приміщення) та/або будинкового засобів обліку теплової енергії, яка використовується на опалення: населення - 38,50 грн за 1 кв.м. опалюваної площі за місяць протягом періоду надання послуги з централізованого опалення. -централізоване постачання гарячої води за умови підключення рушникосушильників до системи гарячого водопостачання (для населення) - 97,89 за 1 куб.м. -централізоване постачання гарячої води за відсутності рушникосушильників для населення - 90,54 за 1 куб.м. Щодо стягнення заборгованості за послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води до 01.05.2018 До матеріалів справи позивачем долучено копії витягів додатку №№ 1,2 до договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018, укладений між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» за змістом якого, заборгованість [PERSON] за послуги з централізованого опалення становить 12 922,93 грн. та за послуги централізованого постачання гарячої води 16 312,38 грн. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд також враховує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що договір про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 у встановленому законом порядку оспорювався та визнавався недійсним. При цьому, суд бере до уваги, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Разом з тим, жодних доказів на підтвердження фактів споживання відповідачем послуг з централізованого опалення та послуг централізованого постачання гарячої води, а також обсягів та конкретних періодів такого споживання до 01.05.2018 позивачем не надано. Суд звертає увагу, що підставою нарахування житлово-комунальних послуг є: - факт їх споживання; - обсяги споживання за конкретний період; - тарифи. За таких обставин, на підставі одного лише додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018, укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго», суд не може перевірити правильність нарахування відповідачу заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги з централізованого опалення, які були спожиті останнім, зі слів позивача, до 01.05.2018. Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.08.2022 у справі № 757/37126/18 (провадження № 61-406св21) загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру відсотків та пені, наявності доказів, що їх підтверджують). У зв`язку з викладеним, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Щодо стягнення заборгованості за послуги централізованого опалення з 01.05.2018 Зі змісту долучених до позовної заяви документів вбачається, що в будинку [ADDRESS] , в якому розташована квартира [ADDRESS] , встановлені будинкові засоби обліку теплової енергії. Разом з тим, суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні документи, на підставі яких суд міг би дійти висновку про наявність встановленого у квартирі [ADDRESS] , квартирного засобу обліку теплової енергії. За таких обставин, позивачем правильно застосовані в розрахунку тарифи на централізоване опалення у наступному розмірі: -з травня 2018 по липень - 1336,94 грн за 1 Гкал; -з серпня 2018 по грудень 2018 -1354,78 грн за 1 Гкал; -з січня 2019 по березень 2021 - 1654,41 грн за 1 Гкал; За змістом роз`яснення Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 17.11.2016 «Про порядок здійснення нарахувань вартості послуг з опалення», нарахування вартості послуг з опалення здійснюється у наступному порядку: у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири. При наявності будинкового теплолічильника кількість спожитої теплоенергії визначається на підставі показань теплолічильника та розподіляється пропорційно площі приміщень, що опалюються (квартир, місць загального користування тощо): спожитий обсяг ділиться на опалювану площу всього будинку та помножується на опалювану площу окремої квартири та тариф. Суд звертає увагу, що зі змісту долучених до позовної заяви документів, неможливо перевірити правильність нарахування КП «Київтеплоенерго» заборгованості за централізоване опалення [PERSON] . Зокрема, позивачем не надано документів на підтвердження площі приміщень що опалюються в буд. [ADDRESS] , в матеріалах справи відсутні документи, на підставі яких суд міг би встановити опалювану площу квартири відповідача. За таких обставин, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого опалення в сумі 18 232,80 грн. Щодо стягнення заборгованості за послуги постачання гарячої води з 01.05.2018 Відповідно до п. 19 постанови Кабінету Міністрів України № 1182 від 11.12.2019 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуги з постачання гарячої води», одиницею вимірювання обсягу спожитої споживачем гарячої води є куб. метр. Зі змісту долученого позивачем розрахунку заборгованості відповідача за спожиті послуги з постачання гарячої води вбачається, що позивачем застосовані наступні тарифи: -з травня 2018 по липень 2018 - 74,49 грн за 1 куб.м.; -з серпня 2018 по грудень 2018 - 80,59 грн за 1 куб.м.; -з січня 2019 по березень 2021 - 97,89 грн за 1 куб.м. Таким чином, заборгованість відповідача за централізоване постачання гарячої води розрахована, на підставі тарифів, які застосовуються за умови підключення рушникосушильників до системи гарячого водопостачання (для населення). За змістом Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869, витрати теплової та електричної енергії на циркуляцію у розподільних, внутрішньобудинкових мережах і рушникосушильниках визначаються за розрахунком окремо для кожного будинку, а за відсутності таких розрахунків - як стала частка загальної суми витрат теплової та електричної енергії, що припадає на будинок. У випадку, якщо проектом будинку передбачено наявність рушникосушильника, то самовільний його демонтаж не є підставою для здійснення коригування нарахувань за послугу з гарячого водопостачання (відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.02.2022 у справі № 759/3086/19 (провадження № 61-17110св20). Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази того, що проектом будинку [ADDRESS] , передбачені або не передбачені рушникосушильники в квартирах. Отже, в матеріалах справи відсутні документи, на підставі яких суд міг би дійти висновку про наявність підключеного рушникосушильника, у квартирі [ADDRESS] , до системи гарячого постачання. Окрім того, позивачем не надано доказів на підтвердження обсягів спожитої відповідачем послуги, зокрема показань засобів вимірювальної техніки за кожний період, в межах якого позивачем нарахована заборгованість. За таких обставин, суд позбавлений можливості перевірити правильність нарахування заборгованості відповідачу за спожиті послуги з постачання гарячої води. У зв`язку з викладеним, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з заборгованості за спожиті з 01.05.2018 послуги з постачання гарячої води. Висновки суду У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31.05.2022 у справі № 194/329/15-ц (провадження № 61-3753св22) вказано, що: «Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо. Суд має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву.» За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. Як вказано у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.06.2022 у справі № 296/7213/15 (провадження № 61-10125св21), суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Натомість у справі, що є предметом розгляду позивачем належних та допустимих доказів, на яких ґрунтується наданий ним розрахунок заборгованості відповідача суду не надано, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості здійснити перевірку правильності здійснених нарахувань. Наданий позивачем розрахунок заборгованості сам по собі не є безспірним доказом розміру боргу. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.03.2020 у справі № 703/3063/18. Пунктом 4 частини 2 ст. 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Частиною 1 ст. 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Разом з тим, суд зауважує, що відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частинами 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положеннями ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 13.01.2021 у справі № 264/949/19 (провадження № 61-16692св19) вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, суд повинен врахувати як вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні. Суд наголошує, що справа перебуває в провадженні суду з травня 2021 року, а отже у позивача (який є професійним учасником ринку комунальних послуг), у випадку добросовісного користування своїми процесуальними правами, було достатньо часу для того, щоб подати всі докази у справі, проте він, користуючись своїми правами на власний розсуд необхідних доказів, в т.ч. тих, що мають виключне значення для розгляду даної справи протягом всього цього часу до суду не подав та про те, що такі докази не можуть бути подані у встановлений законом строк з об`єктивних причин суд не повідомляв, з клопотанням про витребування доказів до суду не звертався, з огляду на що суд вирішив спір за наявними матеріалами справи. За таких обставин, на підставі долучених до позову доказів, суд позбавлений можливості перевірити правильність здійснених позивачем розрахунків заборгованості, у зв`язку з чим, не вбачає підстав для задоволення позову. Отже, з огляду на те, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження розміру заборгованості відповідача, позовні вимоги задоволенню не підлягають. При цьому, суд враховує, що як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 756/3115/17 (провадження № 61-18653св20) реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, то понесені позивачем судові витрати у справі покладаються на позивача. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed