Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

Позивач ТОВ «Перший український експертний центр» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до рішення Правління ПАТ «ХК «Київміськбуд» (протокол № 29 від 15.08.2012 року) житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , передано експлуатуючій організації ТОВ «Перший український експертний центр», в свою чергу ТОВ «Перший український експертний центр» прийняло даний житловий будинок на подальшу експлуатацію та обслуговування, що підтверджується актом приймання-передачі від 01.10.2012 року. Відповідачу згідно договору купівлі-продажу від 01.09.2011 року належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . У будинку, зокрема і в квартирі, за вищевказаною адресою безперебійно надавались житлово-комунальні послуги. Як зазначає позивач, відповідач як власник та споживач житлово-комунальних послуги, згідно ст. 156, 162 ЖК України, зобов`язана не тільки брати участь у витратах по утриманню квартири і прибудинкової території, а й своєчасно і в повному обсязі вносити плату за отримані комунальні послуги. Згідно розрахунку заборгованості станом на 02.11.2022 року у відповідача виникла заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг в сумі 42 630,66 грн. за період з 01.02.2019 року по 31.10.2022 року включно. На даний час заборгованість не оплачена та завдає збитків Товариству, у зв`язку із чим відповідачу нараховано інфляційні нарахування у сумі 3499,92 грн. та 3% річних у сумі 1328,81 грн. за період з 01.04.2019 року по 31.01.2022 року. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача вищевказані суми, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2481,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 28.11.2022 року відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. 04.04.2023 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву, а також заява про застосування строку позовної давності. У даному відзиві представник відповідача заперечує, вказуючи на не підтвердження повноважень представника позивача, а також через пропуск позивачем строку позовної давності. Крім того, представник відповідача вважає зміни до договору, у тому числі у вартості наданих послуг, нікчемними, посилаючись на п.3-1 Розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про житлово-комунальні послуги». Заперечуючи проти позову, представник відповідача вважає безпідставним нарахування суми за вивезення побутових, великогабаритних, рідких відходів (збирання, зберігання, перевезення, перероблення, утилізація, знешкодження та захоронення), вказуючи на неправомірність нарахування тарифу та ненадання доказів щодо кількості зареєстрованих у вказаній квартирі мешканців, в той час, як відповідач у квартирі не зареєстрована, а тому вважає нарахування плати за вивезення сміття за вказаний період неправомірним. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази щодо надання інших послуг, що включені до тарифу. Також, представник відповідача вважає протизаконним нарахування суми інфляційних нарахувань та суми 3 % річних, посилаючись на Постанову КМУ № 211 від 01.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» та Постанову КМУ № 206 від 05.03.2022 року. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 07.04.2023 року до суду надійшла відповідь представника позивача Закарлюки Н.С. на відзив представника відповідача на позовну заяву. У даній відповіді представник позивача вказує на поважність пропуску строку позовної давності та наявність правових підстав щодо зміни тарифів. Крім того, представник позивача вважає, що позовні вимоги є доведеними належними доказами, а нарахування інфляційних втрат та 3 % річних здійснено відповідно до чинного законодавства. Також, представник позивача вважає заявлену відповідачем суму судових витрат в розмірі 50 500,00 грн. завищеною та неналежно обґрунтованою. Посилаючись на викладені обставини, представник позивача вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. 17.04.2023 року до суду надійшли заперечення представника відповідача [PERSON] щодо наведених позивачем пояснень у відповіді на відзив, в яких він вважає посилання позивача на пропущення строків позовної давності через введення в країні військового стану з 24.02.2022 року безпідставними та наполягає на визнанні нікчемними умов договору по зміні тарифу. Також, представник відповідача вважає незаконними твердження позивача про те, що відповідач, як власник, яка не зареєстрована та не користується комунальними послугами з поводження з побутовими відходами за вказаною адресою, повинна сплачувати вказану послугу за інших власників квартир, що зареєстровані у вказаному будинку, тобто нести солідарну відповідальність у її сплаті. Представник відповідача наполягає і на тому, що позивачем не надано жодного доказу, що підтверджують надання послуг, а саме відсутні докази, що підтверджують фактичне надання послуг з дератизації, прибирання і вивезення снігу, посипання частини прибудинкової території, призначеної до проходу та проїзду частини прибудинкової території протиожеледними сумішами (зимове прибирання), поточного ремонту конструктивних елементів, внутрішньобудинкових систем гарячого і холодного водопостачання, водовідведення, теплопостачання та зливної каналізації і технічних пристроїв будинку та елементів зовнішнього упорядження; надання в повному обсязі послуг з освітлення місць загального користування, підвалів та підкачуваня води, витрат з енергопостачання ліфтів; що були включені позивачем до тарифу на утримання будинку та прибудинкової території співвласникам багатоквартирного будинку [ADDRESS] , а саме: акти виконаних робіт, банківські виписки, що свідчили б про оплату позивачем виконавцям таких робіт/послуг. З урахуванням наведеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 24.04.2023 року до суду надійшли пояснення представника позивача Закарлюки Н.С. на заперечення представника відповідача, аналогічні за змістом відповіді на відзив. 01.06.2023 року представником відповідача [PERSON] надано письмові пояснення, в яких він заперечує проти позовних вимог з вищевикладених підстав та обставин із зазначенням нікчемності умов договору, ненаданням доказів про надання послуг, включених до тарифу на утримання будинку та прибудинкової території, а також зазначаючи про безпідставність посилань позивача щодо пропуску строку позовної давності та безпідставність нарахувань суми за вивезення побутових та інших відходів. В судовому засіданні представник позивача Дегтяр О.П. позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно із протоколом засідання правління ПАТ «ХК «Київміськбуд» № 29 від 15.08.2012 року, вирішено житловий будинок за адресою: [ADDRESS] з вбудованими нежитловими приміщеннями, насосною ІТП, внутрішньобудинковими інженерними мережами передати на обслуговування та експлуатацію ТОВ «Перший український експертний центр». Таким чином, позивач є обслуговуючою організацією вказаного будинку, здійснює його утримання, обслуговування та експлуатацію. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 01.09.2011 року відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Згідно розрахунку заборгованості у відповідача за період з 01.02.2019 року по 31.10.2022 року існує заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг на суму 42 630,66 грн. На даний час заборгованість не сплачена, а тому було здійснено нарахування інфляційних втрат у розмірі 3499,92 грн. та 3 % річних у розмірі 1328,81 грн. за період з 01.04.2019 року по 31.01.2022 року. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно зі статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Відповідно до частини другої статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Отже, власник житлового приміщення у багатоквартирному будинку несе також обов`язок з витрат на утримання будинку та прибудинкової території. У цьому випадку відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII (далі - Закон № 2189-VIII), який набрав чинності 10 грудня 2017 року. За змістом розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV в попередній редакції визнається таким, що втратив чинність з дня введення в дію Закону № 2189-VIII (тобто з 1 травня 2019 року), крім норм, що регулюють надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, управління будинком, спорудою або групою будинків, ремонту приміщень, будинків, споруд, які втрачають чинність через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом (тобто з 10 червня 2018 року). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово- комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; послуга з управління багатоквартирним будинком - результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору. Позивач посилається на те, що між сторонами існують фактичні договірні відносини з приводу надання житлово-комунальних послуг, проте відповідач належним чином не виконує зобов`язання по оплаті таких послуг, що призвело до виникнення заборгованості. Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно- технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Пунктом 5 частиною 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено зобов`язання споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Таким чином, згідно із зазначеними нормами Закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Фактичне надання таких послуг підтверджується актами виконаних робіт. Також, даним Законом передбачено, що під договором слід розуміти усну чи письмову угоду між споживачем та виконавцем послуг. Цей Закон також передбачає оформлення письмової угоди через посередництво квитанцій та інших розрахункових документів. Крім того, таттею 151 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Відповідно до ст. 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Крім того, відповідно до статей 156, 162 ЖК України, власники квартир зобов`язані брати участь у витратах по утриманню квартири і придомової території, проведенню ремонту та своєчасно і в повному обсязі вносити плату за отримані комунальні послуги. Позивач, відповідно до Акту приймання-передачі будинку є виконавцем функцій зі своєчасного та якісного надання житлово-комунальних послуг для потреб споживачів у будинку по [ADDRESS] . З часу набуття права власності на квартиру у вказаному будинку відповідач отримує житлово-комунальні послуги, не відмовлялась від їх отримання, отримувала рахунки на сплату за житлово-комунальні послуги, які містять у собі суму заборгованості. Також, від відповідача не надходило жодного звернення на адресу позивача з відповідними заявами та необхідними документами, які б могли підтверджувати тимчасову відсутність споживача у житловому приміщенні в спірний період. Окрім того, жодних заяв про відмову від користування житлово-комунальних послуг, скарг щодо обсягу та якості наданих послуг відповідачем не заявлялось. Підтвердженням того, що позивачем дійсно надавались житлово-комунальні послуги є копії Актів про надання послуг, приймання послуг, здачі-приймання робіт, договори на обслуговування домових систем. Вказані докази стороною відповідача також жодним чином не спростовані. Водночас, суд зауважує, що зменшення розміру плати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, в разі відсутності споживача, чинним законодавством не передбачена. Суд зауважує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Особа, яка є власником (співвласником) квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку, у тому числі в якому створено чи не створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, зобов`язана здійснювати платежі та внески на утримання і ремонт спільного майна відповідно до розміру своєї частки та затверджених тарифів а також сплачувати вартість інших комунальних послуг. Так, відповідно до ст.ст.319, 322 ЦК України та 156, 162 ЖК України відповідач зобов`язана сплачувати за утримання її майна та сплачувати платежі за утримання будинку та прибудинкової території. Посилання представника відповідача на те, що відповідач у вказаній квартирі не зареєстрована підстав для відмови в задоволенні позову не дають, оскільки відсутність реєстрації місця проживання у належній відповідачу квартирі жодним чином не впливає на її права володіння та користування належним їй майном та, відповідно, не звільняє її від обов`язку щодо утримання вказаного майна, а саме сплати вищевказаних платежів. При цьому нормами ЖК України, ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» не передбачено, що управитель або виконавець повинен надавати споживачу акти виконаних робіт щомісячно щодо фактично наданих послуг. Таким чином, з огляду на наведені норми Закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично надавались, при цьому відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15. Враховуючи викладене, відповідач зобов`язана оплатити житлово-комунальні послуги, які були надані позивачем. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач не належним чином сплачує за надані їй житлово-комунальні послуги, у зв`язку з чим, згідно з розрахунком наданим позивачем, утворилась заборгованість за період з 01.02.2019 року по 31.10.2022 року в розмірі 42 630,66 грн. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Правило статті 526 ЦК України є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Відповідно до частин першої, другої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. За змістом ч. 1 ст. статті 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Так, дійсно відповідно до ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» з 10 червня 2018 року на законодавчому рівні не передбачено такої послуги як утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, натомість визначено саме житлову (а не комунальну) послугу з управління багатоквартирним будинком, яка визначається за згодою сторін і підлягає державному регулюванню. Крім того, відповідно до частин першої-третьої статті 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за домовленістю сторін, крім випадку обрання управителя органом місцевого самоврядування. Ціна послуги з управління багатоквартирним будинком у разі визначення управителя органом місцевого самоврядування на конкурсних засадах відповідно до Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» визначається на рівні ціни, запропонованої в конкурсній пропозиції переможцем конкурсу. Така ціна протягом строку дії договору управління може змінюватися виключно за погодженням сторін з підстав та в порядку, визначених таким договором. Ціна послуги з управління багатоквартирним будинком встановлюється договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком з розрахунку на один квадратний метр загальної площі житлового або нежитлового приміщення, якщо інше не визначено договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, та включає: 1) витрати на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території і поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку відповідно до кошторису витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, крім витрат на обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги, у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем; 2) винагороду управителю, яка визначається за згодою сторін. Отже, з 10 червня 2018 року органи місцевого самоврядування не мають повноважень щодо встановлення (у тому числі і за результатами коригування) тарифів на житлові послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Виходячи з вищенаведеного та ураховуючи, що виконавчий орган Київської міської ради (КМДА), як орган місцевого самоврядування, згідно вимог Закону № 2189-VIII був позбавлений повноважень щодо встановлення тарифів на житлові послуги, а саме послуги з управління багатоквартирним будинком, зокрема розрахованих шляхом їх коригування, то ТОВ «Перший український експертний центр» у зв`язку з підвищенням вартості послуг (послуги з проведення протиепідемічних заходів, послуги з вивезення та знешкодження ТПВ накопичених у контейнерах, технічне обслуговування ліфтів тощо) скоригувало тариф за адресою: [ADDRESS] . Як зазначила представник позивача і це не спростовано представником відповідача, у жовтні 2018 року шляхом розміщень оголошень мешканцям будинку за адресою: [ADDRESS] , здійснено пропозицією провести загальні збори співвласників багатоквартирного будинку та прийняти рішення щодо погодження нового тарифу з обслуговування будинку. Зазначені збори відбулися та на них були присутні представники товариства, які інформували мешканців про причини підвищення тарифів з управління багатоквартирним будинком по [ADDRESS] , а також про те, що без такого підвищення тарифу управитель не має можливості у повній мірі виконувати свої зобов`язання про належне утримання будинку та прибудинкової території. Підняття розміру тарифу на житлові послуги відбулося відповідно до протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку від 22.10.2018 року. Згідно з пунктом 2 зазначеного протоколу позивач проводить їх коригування, про що повідомляє мешканців за 15 днів шляхом вивішування об`яв на дошці оголошень будинку та на сайті - http://www.puec.com.ua/ в розділі оголошення. В цьому ж розділі розміщена інформація про причини підняття тарифів їх складову, а також на сайті розміщується детальна інформація про підвищення вартості послуг підрядників з посиланням на листи та відповідні розпорядження, нормативно-правові акти, тощо. Вказаний протокол зборів у встановленому законом порядку не оскаржувався, відтак, є чинним. З урахуванням наведеного, суд відхиляє твердження представника відповідача щодо нікчемності умов договору про надання послуг у зв`язку із збільшенням тарифу. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач допустила невиконання умов договору та вимог закону щодо надання послуг щодо належної оплати вартості послуги з управління багатоквартирним будинком в установлений строк та у визначеній сумі вартості цієї послуги, в зв`язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню в цій частині. Суд також звертає увагу на те, що жодних належних та допустимих доказів на спростування розміру заборгованості відповідачем та її представниками суду не надано. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, згідно із розрахунками наданими позивачем, на суму заборгованості нараховано інфляційні втрати у розмірі 3499,92 грн. та 3 % річних у розмірі 1328,81 грн. за період з 01.04.2019 року по 31.01.2022 року. За приписами статей 530, 610, 611,612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання. Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. При цьому оплата житлових послуг проводиться щомісячними платежами, тому інфляційні втрати та три проценти річних повинні обраховуватися, виходячи із суми заборгованості за кожний місяць окремо за заявлений період. Із долученого до позовної заяви розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних боржника [PERSON] вбачається, що вони обраховані позивачем по щомісячних сумах заборгованості відповідача окремо за весь період прострочення сплати коштів за надання послуг, а саме з квітня 2019 року по січень 2022 року включно, та складають 3499,92 грн. та 1328,81 грн. відповідно. Даний розрахунок не викликає сумнівів в його правильності і обґрунтованості. Заперечення представника відповідача проти позову в цій частині з посиланням положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню короновірусної хвороби (COVID-19)» № 530-ІХ, відхиляються судом, виходячи з наступного. Так, згідно із підпунктом 4 пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» вказаного Закону № 530-ІХ від 17 березня 2020 року, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. За змістом статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). Проте, у даному випадку стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасну та/або неповну оплату за спожиті послуги від суми заборгованості за кожний день прострочення не було предметом судового розгляду і таких позовних вимог в межах даної справи позивачем не пред`являлось. Водночас, в розумінні частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 7 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови). Також суд відхиляє посилання представника відповідача на Постанову КМУ № 206 від 05.03.2022 року відповідно до якої заборонено нарахування інфляційних нарахувань, процентів річних та ін. до припинення чи скасування воєнного стану в Україні, оскільки відповідно до наданих розрахунків позовні вимоги в цій частині охоплюють період до введення в дію воєнного стану. Відтак, суд задовольняє позовні вимоги і в цій частині. Представником відповідача подано заяву, в якій він просить застосувати наслідки спливу позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач просить стягнути заборгованість за період з 01.02.2019 року по 31.10.2022 року. З даним позовом позивач звернувся до суду в листопаді 2022 року, тобто з пропуском строку позовної давності, зазначивши про поважність причин пропуску строку з посиланням на введення воєнного стану. Відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан. Стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначає воєнний стан як особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Разом з тим, введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 року у справі №990/115/22. Суд зазначає, що сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні та посилання на цей факт не є безумовною підставою для поновлення процесуального строку у справі. Так, Верховний Суд наголосив, що питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не може бути підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку (ухвала Верховного Суду від 21.07.2022 у справі №127/2897/13-ц, постанова ВП ВС від 10.11.2022 року у справі 990/115/22). Отже, поновлення пропущеного процесуального строку можливо лише у тому разі, якщо учасник справи доведе у заяві про поновлення такого строку наявність обставин, які виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили своєчасне виконання процесуальної дії. Перевіривши наведені позивачем причини пропуску строку позовної давності, з огляду на введення в Україні військового стану, незначний пропуск строку, суд приходить висновку про їх поважність, в зв`язку із чим відхиляє заяву представника відповідача. При цьому суд звертає увагу на те, що позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості за період з 01.02.2019 року. Натомість, у зв`язку із військовою агресією, що почалась 24.02.2022 року, Деснянським районним судом м.Києва було відновлено роботу у звичайному режимі з квітня 2022 року, тобто строк за вказаний період був пропущений з поважних причин, що також зумовлює і продовження строку для звернення до суду. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд вважає встановленим факт порушення прав позивача, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги в сумі 42 630,66 грн., інфляційних втрат у сумі 3499,92 грн., та 3% річних у сумі 1328,81 грн., є законними і обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідачем, всупереч положенню ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів своєчасної та у повному обсязі сплати наданих житлово-комунальних послуг та відсутності заборгованості перед позивачем по оплаті цих послуг. Інші доводи сторони відповідача на висновки суду не впливають як такі, що ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною відповідача спірних правовідносин та положень законодавства, а тому підстав для відмови в задоволенні позову повністю чи частково не дають. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача в рахунок судових витрат судовий збір у розмірі 2481,00 грн., а також документально підтверджені витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн. Судові витрати, понесені відповідачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved