Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

08 березня 2023 року позивач звернулася до суду з позовом до Локачинської селищної ради Волинської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами в порядку спадкування. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла [PERSON] , і з цього дня відкрилася спадщина на її майно, зокрема, на житловий будинок з господарським будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . На її ім`я [PERSON] було складено заповіт, посвідчений секретарем Старозагорівської сільської ради Локачинського району Волинської області 06 лютого 2009 року, зареєстровано в реєстрі за №5, в якому заповіла їй все своє майно. 26 червня 2018 року на підставі заяви позивача про прийняття спадщини, була заведена спадкова справа № 160/2018 до майна померлої [PERSON] . Звертає увагу на те, що на підставі її заяви від 27 листопада 2018 року до приватного нотаріуса Локачинського районного нотаріального округу Волинської області Дильного І.Г. на її ім`я було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме: на земельну ділянку площею 2,0422 га, за кадастровим номером - 0722485200:05:000:0681. 22 лютого 2023 року, з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, позивач подала до приватного нотаріуса заяву про видачу відповідного свідоцтва. Однак, у його видачі їй відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів та запропоновано звернутися до суду для встановлення права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами в порядку спадкування, що є предметом даного позову. Просить визнати за нею право власності на житловий будинок за [ADDRESS] , з господарськими будівлями та надвірними спорудами в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] в с. Новий Загорів Локачинського району Волинської області, а також судові витрати залишити за нею. Ухвалою судді від 09 березня 2023 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 18 квітня 2023 року підготовче судове засідання у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, що стверджується розпискою про отримання повістки про виклик до суду (а.с. 60). Представник відповідача у судове засідання не з`явився також, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що стверджується розпискою про отримання повістки про виклик до суду (а.с. 61). 27 березня 2023 року, 17 квітня 2023 року та 15 травня 2023 року від нього надійшли заяви, у яких просить розгляд справи проводити без участі представника та винести рішення по справі на розсуд суду за наявними у справі матеріалами (а.с. 51, 56, 62). Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, копію матеріалів спадкової справи № 160/2018 до майна померлої [PERSON] , суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] , померла [INFO] в с. Новий Загорів Локачинського району Волинської області, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 05 квітня 2018 року виконавчим комітетом Старозагорівської сільської ради Локачинського району Волинської області (а.с. 8, 21). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, що передбачено ч.1 ст.1217 ЦК України. [PERSON] було складено заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Старозагорівської сільської ради Локачинського району Волинської області 06 лютого 2009 року, зареєстрований в реєстрі за №5, у якому заповіла [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства та земельний пай, що також підтверджується копією заповіту та інформаційної довідки зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договору) № 52427631 від 26.06.2018 року (а.с. 9, 24, 30). Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Із довідки Старозагорівської сільської ради Локачинського району Волинської області №411 від 19.06.2018 року вбачається, що в с. Новий Загорів Локачинського району Волинської області знаходиться спадкове майно, яке належало [PERSON] , яка померла [INFO] , на день смерті проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] . Спадкове майно складається із земельного паю, житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. У володіння спадковим майном, впродовж шести місяців після смерті [PERSON] , вступила [PERSON] , яка проживала з померлою за окремою адресою. Інших спадкоємців немає (а.с. 23). Згідно частин 1, 3, статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною 1 статті 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 26 червня 2018 року [PERSON] подала до приватного нотаріуса Локачинського районного нотаріального округу Волинської області Дильного І.Г. заяву про прийняття спадщини, на підставі якої нотаріусом було заведено спадкову справу № 160/2018 до майна померлої [PERSON] (а.с. 20). Таким чином, позивач [PERSON] прийняла спадщину у встановлений ст. 1270 ЦК України строк у шість місяців. Інших спадкоємців за законом чи заповітом, які б прийняли спадщину або претендували на неї, не встановлено, із копії матеріалів спадкової справи № 160/2018 до майна померлої [PERSON] їх теж не вбачається. 27 листопада 2018 року приватним нотаріусом Локачинського районного нотаріального округу Волинської області Дильним І.Г. [PERSON] було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме: на земельну ділянку площею 2,0422 га, що розташована за адресою: Волинська область, Локачинський район, Старозагорівська сільська рада, за кадастровим номером - 0722485200:05:000:0681 (а.с. 34) 22 лютого 2023 року [PERSON] , з метою оформлення своїх спадкових прав, після смерті [PERSON] , щодо житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] , звернулася із відповідною заявою до приватного нотаріуса Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Дильного І.Г. (а.с. 36). Проте їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через відсутність відповідних правовстановлюючих документів на житловий будинок, про що винесено постанову (а.с. 18, 42). Відтак, суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини, які є спадковими, а позивач, через відсутність правовстановлюючих документів на спірний будинок, позбавлена права на нотаріальне оформлення своїх спадкових прав, а тому звернулася до суду. Як зазначено у п. 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності вказаним Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося. Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц. Як зазначено у п. 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", до компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснювався в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Згідно копії технічного паспорта від 22 серпня 2022 року на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , встановлено, що житловий будинок, був зведений 1965 року (до 05 серпня 1992 року) (а.с. 12-16). Відповідно до виписки з погосподарської книги № 1 за 2016-2021 роки, виданої Локачинською селищною радою Волинської області 26 грудня 2022 року за № 613, по особовому рахунку № [NUMBER] будинок з надвірними будівлями і спорудами у [ADDRESS] належав [PERSON] , рік побудови будинку - 1965 (а.с. 10). Також суд встановив, що згідно копії інформаційної довідки № 323683706 від 22.02.2023 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державному реєстру Іпотек відомості про спірний будинок відсутні (а.с. 41). Враховуючи наведене, та оскільки житловий будинок з господарським будівлями та надвірними спорудами за [ADDRESS] побудований до 05 серпня 1992 року, він не підлягає прийняттю в експлуатацію, то виданий на нього технічний паспорт та відомості з погосподарської книги свідчать про набуття [PERSON] права власності на нього. Проте, як зазначено у п. 3.3. згаданого вище Листа ВССУ, перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відтак, суд дійшов до висновку, що позивач, як спадкоємець майна покійної підставно просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом, так як інший правовий механізм оформлення таких прав відсутній. При цьому, сам факт відсутності правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавця не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог про оформлення права власності, за умов доведення таких обставин як належність спадкодавцю цього майна. Враховуючи зазначені обставини та беручи до уваги, що відповідач при вирішенні справи поклався на розсуд суду, на момент відкриття спадщини вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами належав спадкодавцю [PERSON] , інших спадкоємців, окрім позивача, які у визначений законом термін вчинили будь-які дії, що свідчать про прийняття ними спадщини після смерті [PERSON] , немає, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що спрямовані на реальний захист прав та інтересів спадкоємця при оформленні своїх спадкових прав. Відтак, позов необхідно задовольнити, визнавши за позивачем, як спадкоємцем за заповітом, який прийняв спадщину у встановленому законом порядку, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами. Клопотання позивача, заявлене у позовній заяві про залишення судових витрат по справі за нею, підлягає до задоволення.

Outcome: approved