Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною власністю подружжя та поділ майна. В обґрунтування позову зазначає, що він з 10.08.2013 перебував у шлюбі із [PERSON] . Під час шлюбу у них народилися двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Рівненського міського суду від 18.01.2023 шлюб між ними розірваний. Під час перебування у шлюбі, 12.06.2020 року на підставі Договору купівлі-продажу ними було придбано квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Відповідно до висновку про вартість майна, вартість вказаної квартири складає 579\~833 грн. Таким чином, вартість 1/2 частки становитиме 289\~916,50 грн. Оскільки у добровільному порядку сторони не домовилися про поділ майна, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить поділити майно, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності в судовому порядку, визнавши за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 20 березня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач не з`явився. Представник позивача - адвокат Лопухович А.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, вказаних у позовній заяві та надала суду пояснення, які відповідають змісту позовної заяви. Додатково пояснила, що спірна квартира була куплена сторонами за кошти позивача, а саме для її придбання позивачем було продано два автомобілі: «Рено Мастер» та «Дача Дастер», вартістю 9000 доларів США та 7200 доларів США відповідно. Квартира була придбана за 21000 доларів США, а з витратами за переоформлення 22000 доларів США. Після цього у квартирі було проведено капітальний ремонт, в який було вкладено близько 8000 доларів США також особистих коштів позивача, які він на той час заробляв. З відповідачкою позивач припинив сімейні відносини. Однак з дітьми у нього дуже хороші відносини, він їх забирає інколи до себе, проводить вільний час. Тому, позивач вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя і повинна бути поділена, але не в натурі, як вважає відповідачка, а просить визнати за ним 1/2 частку даної квартири. В подальшому позивач на власний розсуд розпорядиться даною йому часткою, матиме доступ до квартири і відповідачка не чинитиме йому жодних перешкод. На даний час позивач проживає у своїх батьків у с. Злинець, Дубенського району. Крім того, вказала, що обґрунтування відповідачки, які вона виклала у своїй заяві щодо спадку, який вона отримала від своєї матері, не мають до даної справи жодного відношення. Будь-яких розписок, що матір`ю відповідачки надавалися якісь кошти особисто для неї, до матеріалів справи не долучено. Тому такі докази є недостатніми. Відповідачка, будучи допитаною в якості свідка, в судовому засіданні надала пояснення наступного змісту. У позивача є у власності квартира, яка знаходиться у місті Рівному. З долучених до матеріалів справи документів видно, що 0,25 частини квартири ним набуто до шлюбу, а 0,25 під час перебування у шлюбі. Крім того, під час розмови з позивачем, він вказав, що наразі йому ця квартира належить повністю. Також вказала, що не погоджується з долученою до позовної заяви оцінкою майна, оскільки ця оцінка є не об`єктивною. В цій оцінці вказані предмети, яких в квартирі взагалі не має. Вважає, що ця оцінка має бути значно більшою, однак альтернативної оцінки не проводила. Щодо тверджень представника позивача, що позивачем для купівлі квартири було продано два автомобілі, зазначила, що згідно витягу з сервісного центру вбачається, що власником транспортного засобу «Дача Дастер» була відповідачка, а не її чоловік. Чому він вказує, що це його автомобіль, їй не відомо. Також не відповідають дійсності твердження позивача, що вона чинить йому перешкоди у доступі до квартири, позивач приїжджав коли хотів, після розлучення певний час жив разом з нею. Оскільки вони були в процесі розлучення, звичайно між ними виникали якісь конфлікти. Тому вона попросила його виїхати. Позивач почав настроювати проти неї дітей. Щодо свого спадку пояснила, що між нею та батьками була домовленість, що батьківський будинок залишається її сестрі, а їй залишається земельна ділянка. Позивач про це знав. Це було вирішено ще до укладення шлюбу з позивачем. Це не було юридично оформлено, оскільки ніхто не знав, що колись станеться така ситуація. Ця домовленість була усною. Щодо відносин позивача з дітьми, зазначила, що позивач активно почав брати участь у житті дітей після того, як побачив у неї довідку зі школи, у якій було вказано, що вихованням дітей займається мама. Позов щодо визначення місця проживання дітей відповідачкою не подавався і не має наміру подаватися, оскільки вона хоче, щоб батько приймав участь у вихованні дітей. Крім того, зазначила, що ремонтом квартири займалася безпосередньо вона, кошти на ремонт залучалися і позивачем, і відповідачкою. Крім того, вона позичала у свого роботодавця кошти на ремонт, які сама і віддавала. Ремонт дійсно обійшовся у 8000 доларів США. Просить, щоб суд врахував, що для купівлі квартири нею були залученні її особисті кошти, також те, що діти залишаються проживати з нею, тому вважає, що їй необхідно виділити більшу частину спірної квартири. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матір`ю відповідачки. Вказала, що у них з чоловіком була земельна ділянка. Після того, як відповідачка вийшла заміж за позивача, були наміри на тій земельній ділянці будувати будинок, тому земельна ділянка мала перейти до [PERSON] . Згодом вони вирішили купувати квартиру. Розглядали різні варіанти. Вказала, що на купівлю спірної квартири нею було надано для відповідачки 6500 доларів США. Ніякої розписки ні вона, ні відповідачка про передачу коштів не писали. Суд, заслухавши доводи, викладені представником позивача в обґрунтування заявлених позовних вимог, а також доводи та заперечення викладені відповідачем, заслухавши свідків, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку, приходить до наступних висновків. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У розумінні ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 серпня 2013 року. Рішенням Рівненського міського суду № 569/13482/22 від 18 січня 2023 року шлюб між сторонами було розірвано, 20 лютого 2023 року рішення набрало законної сили (а.с.11). З матеріалів справи вбачається, що під час перебування у шлюбі, 12 травня 2020 року [PERSON] було укладено з [PERSON] Договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Пришко О.О. та зареєстровано в реєстрі за № 195 (а.с. 12). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с. 13). Відповідно до звіту про оцінку майна від 08.03.2023, вартість вказаної квартири складає 579\~833 грн (а.с. 16-21). При цьому, твердження відповідачки про невідповідність такої оцінки є недостатніми з огляду на відсутність альтернативної оцінки, яка б спростовувала оцінку, наявну у матеріалах справи. Відтак, суд встановив, що між сторонами виникли спірні правовідносини щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділу майна подружжя, які регулюються відповідними нормами СК України, які суд і застосовує при вирішенні цього спору між сторонами. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), Верховного Суду України у справі №6-843цс17 від 24.05.2017 року. Спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане: куплене, одержане в результаті обміну чи у вигляді винагороди за працю. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно (постанова Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у цивільній справі №318/1863/17). Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя може виключатися в разі набуття такого майна за час шлюбу, але за кошти, які належали одному із подружжя особисто. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідно до ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Такий висновок приведено у постановах Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року у цивільній справі №664/3661/15-ц, постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року у цивільній справі №361/4130/16-ц, у постанові Верховного Суду колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року у цивільній справі №447/3676/14-ц. Конституційний суд України в рішенні № 17-рп/2012 від 19 вересня 2012 року у справі №1-8/2012 щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України, зазначає, що відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Кодексу та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована та один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2020 року у цивільній справі №345/5108/18, постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року у цивільній справі № 308/11958/14-ц. У постанові Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року у цивільній справі № 394/876/17 акцентується увага на тому, що презумпція спільності майна має бути спростована належними доказами. В ході судового розгляду справи, зокрема з показань свідка, встановлено, що сторони придбали квартиру [ADDRESS] , під час перебування у шлюбних відносинах. Даний факт також не заперечувався стороною відповідача у справі, а відтак законодавчо презюмовано спільна сумісна власність, що не потребує судового визнання таким. Разом з тим, суд критично ставиться до тверджень відповідачки та показів свідка, що частина коштів на придбання спірної квартири, а саме 6500 доларів США, були надані відповідачці її матір`ю за відмову від спадку, оскільки такі не підтвердженні жодними належними та достатніми доказами, матеріали справи не містять ні договору позики грошових коштів, ні Договору дарування таких, тощо. Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. При цьому ст. 1047 ЦК України зазначає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми, тобто від суми 170 грн. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, однак таких доказів суду не надано та в судовому засіданні не досліджувалися. Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно з частиною частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З огляду на що, за відсутності належних доказів, а в цьому випадку це письмові договори із описом правочину, підтвердження позики коштів, розмір яких перевищує у десять разів встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, саме свідченнями свідків, а у даній справі це рідні матір та дочка, є недостатніми доказами підтвердження як такої позики, так і вказаних останніми умов такої позики, зокрема щодо вирішення долі спадкового майна до відкриття самої спадщини, що по своїй суті є нікчемним. Щодо тверджень відповідачки, що оскільки з нею проживає двоє малолітніх дітей, які фактично перебувають на її утриманні, тому є підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Судом встановлено, що спірна квартира була придбана подружжям у період перебування у шлюбі, а тому презюмовано їх спільною сумісною власністю, частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України відсутні. Проживання дітей з відповідачем само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, відповідачем не доведено. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України №297/2837/17 від 27.12.2019 року. При цьому відсутнє рішення щодо визначення місця проживання таких дітей саме із відповідачкою. Відтак, з урахуванням встановлених судом дійсних обставин справи, суд дійшов висновку, що під час судового розгляду знайшли своє підтвердження доводи позивача щодо купівлі спірної квартири в період шлюбу між сторонами за спільні кошти подружжя. Відповідачкою, в свою чергу, під час судового розгляду не спростовано належними, допустимими та достатніми доказами презумпцію спільності права власності подружжя на таке майно. З наведеного вище, суд дійшов висновку, що спірна квартира придбана сторонами на час перебування в шлюбі, є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом визнання за кожним із співвласників права власності на 1/2 частину.

Outcome: approved