Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 18.12.2007 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір №232 та договір траншу №233, відповідно до умов яких останньому було надано кредит в сумі 80000 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено договір поруки №232-2 від 18.12.2007 року. Посилаючись на те, що позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, в зв`язку з чим станом на 10.11.2021 року виникла заборгованість в сумі 632582,59 доларів США, що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 73625,40 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 172362,81 долари США, пені в сумі 386594,38 долари США, позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку частину вказаної заборгованості в сумі 73625,40 доларів США, що становить заборгованість за тілом кредиту, а також понесені по справі судові витрати. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 14.01.2022 року позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 29.06.2022 року провадження по справі було закрито на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.12.2022 року ухвалу суду від 29.06.2022 року було скасовано та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою від 10.01.2023 року справу було прийнято до розгляду суддею Казаком С.Ю. Протокольною ухвалою суду від 24.04.2023 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] , а також його представник та представник іншого відповідача [PERSON] , просили відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що заявлена до стягнення заборгованість за тілом кредиту вже була стягнута з відповідачів за рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07.02.2011 року у справі №2-6124/11, яке набрало законної сили. \~ \~ \~ \~Заслухавши учасників, перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку. \~ \~ \~ \~Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 18.12.2007 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» (після зміни найменування АТ КБ «Приватбанк») було укладено кредиту угоду №232 та договір про видачу траншу №233, відповідно до умов яких позивачу було надано кредит в сумі 80000 доларів США. \~ \~ \~ \~В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та [PERSON] 18.12.2007 року було укладено договір поруки №232-2. Згідно ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення\~параграфа 1\~цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.ч.1,2 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Згідно ч.ч.1,2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до\~статей 549-552\~цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048\~цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18) зазначено, що "статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа №14-154цс18)". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19) зазначено, що "відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. […] Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18). […] Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах №910/16945/14 та №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі №918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі №924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову". Під час розгляду справи встановлено, що банк, скориставшись своїм правом, передбаченим ч.2 ст.1050 ЦК України, 11.11.2010 року звернувся із позовом до [PERSON] та [PERSON] , ТОВ «УФА «Верус», як поручителів, про стягнення заборгованості за кредитним договором №232 від 18.12.2007 року. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07.02.2011 року у справі №2-6124/11, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.02.2013 року та набрало законної сили, було стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором №232 від 18.12.2007 року в сумі 739346 грн. 86 коп., що дорівнювала 93377,13 доларам США. Таким чином, оскільки під час розгляду справи встановлено, що позивач, в зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором №232 від 18.12.2007 року, раніше вже скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту у відповідності до ч.2 ст.1050 ЦК України та в судовому порядку за рішенням суду, що набрало законної сили, з відповідачів було стягнуто заборгованість за вказаним вище кредитним договором, у т.ч. заборгованість за тілом кредиту, суд приходить до висновку, що повторно заявлені вимоги про стягнення цієї заборгованості є безпідставними та в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України та враховуючи відмову в задоволенні позову, понесені позивачем по справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору слід покласти на останнього. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: dismissed