Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

12.10.2022 р. позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просила - визнати [PERSON] , [INFO] зареєстрованого [ADDRESS] таким, що втратив право користування житловим приміщенням (житловим будинком) [ADDRESS] ; - зобов`язати [PERSON] , [INFO] протягом десяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили здійснити зняття з реєстраційного обліку проживання за адресою [ADDRESS] ; - у разі невиконання покладеного на [PERSON] рішенням суду обов`язку із зняття з реєстраційного обліку проживання в житловому будинку [ADDRESS] зобов`язати Гайсинську міську Раду Вінницької області здійснити зняття [PERSON] , [INFO] з реєстраційного обліку проживання в житловому будинку [ADDRESS] . Вимоги позову обґрунтовує тим, що вона на підставі рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 06.04.2021 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ідентифікаційний номер [NUMBER] на праві приватної власності володіє цілим житловим будинком з господарськими будівлями, який розташовано в [ADDRESS] . В належному їй на праві власності житловому будинку [ADDRESS] з 2002 року по даний час зареєстрований (за місцем проживання) її дядько (рідний брат її батька [PERSON] , який помер [INFO] ). В 2002 році відповідач [PERSON] переїхав на постійне місце проживання (спадковий будинок) [ADDRESS] , з того часу по сьогодні він постійно проживає зі своєю сім`єю саме за цією адресою. Таким чином, відповідач [PERSON] фактично не проживає в належному їй житловому будинку тривалий час (протягом 20 років). На її прохання знятись з реєстраційного обліку не реагує, внаслідок чого він створює для неї суттєві перешкоди в його користуванні: вона самостійно оплачує побутові послуги, не має можливості на свій розсуд розпорядитись належним їй нерухомим майном, тощо. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту її порушених прав. Враховуючи вищенаведене, вважає, що [PERSON] втратив право користування житловим будинком за [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому позивачка [PERSON] як власник житла вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. 17.10.2022р. ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області відкрито спрощене позовне провадження та призначено судовий розгляд справи. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Задніпровська С.В. в судове засідання не з`явилися, на адресу суду 01.05.2023р. надійшла письмова заява від представника позивача - адвоката Задніпровської С.В. в якій просили справу розглядати у її та позивачки відсутність, у вирішенні справи поклалася на розсуд суду. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Гуравська В.Ю. в судове засідання не з`явилися, 01.05.2023р. від представника відповідача - адвоката Гуравської В.Ю. надійшла письмова заява, в якій вона просить справу розглядати у її та відповідача відсутність, проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечила, просила у їх задоволенні відмовити, надала суду постанову Вінницького апеляційного суду від 03.01.2023р. в справі №129/1262/21 за позовом [PERSON] поданого в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON] до Гайсинської міської ради про визнання права власності на цілий житловий будинок з господарськими будівлями у порядку спадкування за законом, відповідно до якої за апеляційною скаргою [PERSON] . Вінницьким апеляційним судом рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 06.07.2021р. яким за [PERSON] було визнано право власності на цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] батька [PERSON] , було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] задоволено частково, визнано за [PERSON] право власності на частку житлового будинку з відповідною часткою по господарських будівель та споруд, що розташований по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] батька [PERSON] . Даною постановою було встановлено, що спірний будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір і [PERSON] належала 1/3 його частина, [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері і разом з братом [PERSON] успадкували по частині частки, належної їх матері. В свою чергу [PERSON] , як член колгоспного двору був власником 1/3 частки його майна, а 1/6 (1/2 від 1/3) успадкував після смерті матері [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, а спадкоємницею після його смерті є його дочка, позивачка по справі [PERSON] , яка прийняла спадщину й отримала відповідне свідоцтво на інше нерухоме майно, відтак [PERSON] має право не на цілий, а на спірного житлового будинку. Представник третьої особи Гайсинської міської ради в судове засідання не з`явився, письмово просив справу розглядати у його відсутність. З`ясувавши позиції сторін, вивчивши матеріали справи, з урахуванням наявних в справі доказів та вимог закону суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що відповідно до постанови Вінницького апеляційного суду від 03.01.2023р. в справі №129/1262/21 [PERSON] є власником частини житлового будинку з відповідною часткою по господарських будівель та споруд, що розташований по [ADDRESS] , яку вона успадкувала за законом після померлого [INFO] батька [PERSON] . Відповідач [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] у вигляді частини житлового будинку з відповідною часткою по господарських будівель та споруд, що розташований по [ADDRESS] . Згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем; крім того, втрата житла (в тому числі й того, яке надавалося в тимчасове користування) є крайньою формою втручання у право на повагу до житла, отже, рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із Законом», не переслідує однієї із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві, тому будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом (в контексті втручання в право на повагу до житла). Зокрема, якщо наведено відповідні аргументи осіб, яких виселяють, щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх і надати належне обґрунтування. Європейський суд з прав людини звертав на це увагу і в рішенні від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України». У рішенні ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Гіллоу проти Сполученого Королівства» житлом визнано «місце, куди особа має намір повернутися чи де було її постійне помешкання», а в рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Новоселецький проти України» дається поняття житла, яке має статус службового. Згідно ч. 4 ст. 311 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Оскільки, під час судового розгляду дослідженими судом належними та допустимими доказами позивач та її представник не довела порушення відповідачем її права користування та розпорядження своїм майном, водночас було встановлено, що відповідач [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері у вигляді частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що розташований по [ADDRESS] , то у задоволенні вимог [PERSON] необхідно відмовити через безпідставність. Оскільки, позивачу відмовлено в задоволенні її позову, то судовий збір покладається на позивача, відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача у такому випадку судові витрати не підлягають; відповідачами та третіми особами документально підтверджених судових витрат по справі не понесено.

Outcome: dismissed