Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі рішення адміністрації та профкому ЖЕКу тресту Дніпротрансбуд від 29 січня 1986 року їй було видано ордер № 385 від 30 січня 1986 року на жиле приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Наразі вказаний гуртожиток у якому знаходиться її квартира перебуває на балансі Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровськпромбуд». У вищевказаній квартирі разом із нею зареєстровані: донька [PERSON] та колишній чоловік [PERSON] . Разом з тим, [PERSON] за вказаною адресою фактично не проживає з 2013 року та не є її власником, вищезазначеним житлом не користується, не оплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні, не цікавиться квартирою, але до теперішнього часу залишається у ній зареєстрованим. При цьому, відповідач фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Реєстрація відповідача в квартирі створює їй перешкоди в користуванні житловою площею, чим вказані обставини перешкоджають їй в повній мірі здійснювати свої права до її житла, навіть в отриманні матеріальної допомоги. На підставі викладеного позивач звернулася до суду з цим позовом, в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача на її користь судовий збір у розмірі 1\~073,60 грн. 14 квітня 2023 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Позивач надала суду заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності за наявними у справі доказами та у зв`язку з визнанням позовних вимог відповідачем просила не викликати свідків за її клопотанням. Відповідач надав до суду заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, та у зв`язку з тим, що ініціатором позовної заяви є [PERSON] , судові витрати покласти на позивача. Треті особи у підготовче судове засідання не з`явилися, відповідно до ст. 128 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, однак будь-яких заяв чи клопотань про відкладення, чи розгляд справи без їх участі суду не надали. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо визнання особи такою, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Головним квартиронаймачем вказаної квартири є позивач [PERSON] , що підтверджується ордером № 385, який виданий 30 січня 1986 року Житлово-експлуатаційною конторою тресту Дніпротрансбуд на підставі рішення адміністрації та профкому ЖЕКу тресту Дніпротрансбуд від 29 січня 1986 року, а також довідкою про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення, яка видана 15 серпня 2022 року за № 1 ТОВ «Дніпровськпромбуд» (а. с. 8, 20). Факт реєстрації відповідача [PERSON] з 14 грудня 2009 року за адресою: [ADDRESS] , підтверджується відомостями з довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення, яка видана 15 серпня 2022 року за № 1 ТОВ «Дніпровськпромбуд» (а. с. 8) та не заперечується відповідачем у справі. Відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні з 2016 року, тобто понад встановлені строки, визначені діючим законодавством України, що підтверджується актами від 29 грудня 2016 року, 12 травня 2017 року, 02 травня 2018 року, 11 лютого 2019 року, 01 липня 2022 року, про не проживання [PERSON] за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , складеними начальником будинкового комітету «Караваєва-1» по [ADDRESS] Органом самоорганізації населення [PERSON] за участю сусідів квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , а також довідкою, яка видана 06 лютого 2023 року за № 1 ТОВ «Дніпровськпромбуд», відповідно до якої, [PERSON] проживає одна за адресою: [ADDRESS] , оскільки [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] (а. с. 10-15). При цьому, відповідач не заперечував те, що він не проживає за місцем реєстрації, у зв`язку з чим, подав до суду заяву про визнання позовної заяви. Статтею 47\~Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Відповідно до статті 72 ЖК України\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною четвертою\~статті 9\~\~ЖК України\~передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно із статтею 64 ЖК України\~члени сім`ї\~наймача,\~які проживають\~разом з\~ним,\~користуються нарівні\~з наймачем\~усіма правами\~і несуть\~усі обов`язки,\~що випливають\~з договору\~найму жилого\~приміщення.\~Повнолітні члени\~сім`ї\~несуть солідарну\~з наймачем\~майнову відповідальність\~за зобов`язаннями,\~що випливають\~із зазначеного\~договору. До\~членів сім`ї\~наймача належать\~дружина наймача,\~їх діти\~і батьки.\~Членами сім`ї\~наймача може\~бути визнано\~й інших\~осіб,\~якщо вони\~постійно проживають\~разом з\~наймачем і\~ведуть з\~ним спільне\~господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Стаття 71 ЖК України\~встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Зазначені правила статей\~71\~та\~107 ЖК України\~є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення. Отже при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18. Суд вважає можливим захистити право позивача шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а обраний позивачем спосіб захисту її інтересів ґрунтується на законі. Аналізуючи зібрані у справі\~докази в\~їх сукупності\~та визнання\~позовної заяви\~відповідачем, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими. Відповідно до\~ч.\~1,\~п.\~1\~ч.\~2\~ст.\~141\~ЦПК України\~\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Разом з тим, частиною 1 статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 536,80 грн. та повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору у розмірі 536,80 грн., який був сплачений позивачем при поданні позовної заяви до суду у розмірі 1\~073,60 грн. (а. с. 1).

Outcome: approved