Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

22.02.2023 року[PERSON] , в особі адвоката Штабовенка Д.В., звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Запорізької міської ради про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову зазначив, що є спадкоємцем четвертої черги за законом після [PERSON] , померлого [INFO] , який припадав йому вітчимом, та з яким він спільно проживав на протязі останніх 30 років. Інший спадкоємець [PERSON] , яка є матір`ю позивача та дружиною померлого, своєчасно до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звернулась. До спадкового майна належить 1/3 частина квартири за адресою: [ADDRESS] , а також рушниця «BERETTA ES-100 Synthetic к. 12/76 (05-03-Е06744-11/05-03-С07106-11) 249/5». Із заявою про відкриття спадкової справи позивач звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Єдемської-Фастовець О.О. та 28.03.2022 року нотаріусом проведено реєстрацію спадкової справи. Проте, 30.09.2022 року позивач отримав постанову Нотаріуса про відмову у видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] . Оскільки позивач вважав своє право на спадщину невизнаним, то він звернувся до суду із позовом про встановлення факту спільного проживання та визнання права власності в порядку спадкування за законом. Ухвалою судді від 23.02.2023 року, прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. У підготовчому судовому засіданні представником позивача адвокатом Штабовенко Д.В. заявлено клопотання про виклик в судове засідання свідків [PERSON] , яка є сусідкою позивача; [PERSON] , яка також є сусідкою позивача; [PERSON] , яка є другом родини; а також [PERSON] , яка є колишньою дружиною спадкодавця, оскільки останні можуть підтвердити факт проживання позивача разом із спадкодавцем однією сім`єю біля 30 років до часу відкриття спадщини. Також, представником позивача адвокатом Штабовенко Д.В. було заявлено клопотання про витребування доказів від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Єдемської-Фастовець О.О. належним чином засвідченої копії спадкової справи, що була відкрита у зв`язку зі смертю [INFO] [PERSON] , у зв`язку з необхідністю доказування у даній справі факту відкриття спадкової справи, звернення спадкоємців різних черг та відсутності спадкоємців окрім відповідача. 22.03.2023 року на адресу суду від Запорізької міської ради надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач зазначає що з урахуванням того, що шлюб матері позивача та його вітчима було розірвано в 2020 році, то позивач не міг проживати із спадкодавцем однією сім`єю, незважаючи на мешкання за однією адресою, з огляду на це просить суд відмовити у задоволені позову. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.03.2023 року, підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Задоволено клопотання позивача про витребування доказів та виклик та допит свідків. В судовому засіданні також були допитані в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , а також [PERSON] , які зазначили суду, що позивач на протязі останніх 30 років проживав разом із померлим [PERSON] . Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши докази, що є у справі, допитавши свідків, дійшов висновку, що позов [PERSON] обґрунтований і підлягає частковому задоволенню. Згідно ст. 55 Конституції України, права і свободи громадян захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України, одним зі способів захисту цивільного права та інтересу є визнання права. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах не заборонених законом. Статтями 1216, 1267 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), після смерті якого відкрилася спадщина на 1/3 квартири за адресою [ADDRESS] , а також мисливську рушницю «Беретта ES-100» № [NUMBER] , дозвіл на зберігання якої було видано 05.11.2015 року № 29/ш-25. Із заявою про відкриття спадкової справи позивач звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу О.О. Єдемської-Фастовець, а 28.03.2022 року нотаріусом проведено реєстрацію спадкової справи. 30.09.2022 року позивач отримав постанову Нотаріуса про відмову у видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] . Як вбачається із копії спадкової справи № 26/2022 до майна померлого [INFO] [PERSON] , після смерті [PERSON] [INFO] , який помер [INFO] , спадкоємців, передбачених ст.ст. 1261-1263, 1266 ЦК України, окрім [PERSON] немає. 05.06.1992 року [PERSON] одружився з матір`ю позивача [PERSON] , саме з цього часу спадкодавець став проживати за адресою : [ADDRESS] . За період життя [PERSON] та [PERSON] проживали разом за адресою: [ADDRESS] та були зареєстровані за вказаною адресою. 31.12.1993 року [PERSON] , а також [PERSON] , [PERSON] отримали ордер № 1761 на житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, 11.07.1996 року було посвідчено право власності на квартиру, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , та приватизована у рівних частках на праві сумісної власності між: [PERSON] , а також [PERSON] , [PERSON] . Частка кожного з власників склала 1/3 приватизованої квартири. В період часу з 1993 року [PERSON] став фактично проживати з матір`ю та [PERSON] , при цьому між позивачем та померлим [PERSON] були добрі сімейні стосунки, які ґрунтувались на засадах батьківських відносин батька і сина, що і підтвердили всі допитані судом свідки. Після смерті [PERSON] всі питання, пов`язанні з похоронами, вирішував позивач по справі, самостійно ніс всі затрати по його захороненню, що підтверджується в тому числі договором про поховання, актом приймання-передачі та квитанцією. Крім того, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що була сусідкою позивача та померлого, підтвердила, що [PERSON] , [PERSON] , а також [PERSON] проживали разом. Після смерті [PERSON] , [PERSON] продовжував проживати разом з [PERSON] . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду зазначила, що [PERSON] проживав з [PERSON] однією сім`єю як пасинок та вітчим та вони разом вели спільний побут тощо. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила що була дружиною померлого до [INFO] , але навіть після розлучення до дня його смерті [INFO] проживала разом із ним однією сім`єю. Додатково зазначила, що [PERSON] проживав разом із нею, та [PERSON] за однією адресою, опікувався та здійснював догляд за вітчимом до дня його смерті, а після взяв на себе тягар поховання. Суд визнає покази свідків достовірними і приймає їх в якості доказів, оскільки свідки є сусідами, знайомими померлого [PERSON] і добре знали його і його сім`ю. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи - відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. У свою чергу будь-яких доказів, які б підтвердили протилежне, відповідачем суду всупереч вимог ст. 81 ЦПК України суду не надано. За таких обставин позивач вважає, що він має право на спадкування після смерті [PERSON] , як спадкоємець четвертої черги за законом, не відмовлявся від прийняття спадщини і бажає одержати право на спадкування, внаслідок чого звернувся до суду з зазначеним позовом. Тож між сторонами існує спір з приводу порядку реалізації права на спадкування за законом після смерті [PERSON] , який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та іншими нормативно-правовими актами. Надаючи оцінку доводам учасників справи та обставинам спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які прожили зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків /спадщини/ від фізичної особи, яка померла /спадкодавця/, до інших осіб /спадкоємців/. Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно зі статтею 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Таким чином, для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти принаймні п`ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім`єю. Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною, ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 21 постанови від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати що до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Також в цій постанові Пленуму ВСУ роз`яснено, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Натомість зазначене роз`яснення слід розуміти таким чином, що воно стосується лише одного випадку спільного проживання осіб - чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі з іншою особою, - а отже таке обмеження не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім`єю зі спадкодавцем на інших сімейних засадах, ніж фактичні шлюбні відносини (наприклад, батьківський зв`язок (вітчим, мачуха, пасинок, падчерка) тощо). У пункті 6 Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. У випадку, якщо спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, він має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. Згідно з п. 3.21 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. Досліджені судом докази свідчать про достовірність того факту, що позивач з 1993 року фактично спільно проживав з батьками, внаслідок чого вони мали взаємні права та обов`язки. Всі заслухані судом свідки, більшість яких є сусідами померлого, а відтак очевидцями обставин повсякденного життя [PERSON] , беззаперечно підтвердили постійну участь позивача у веденні спільного господарства з померлим та фактичне постійне його проживання з померлим. Отже, регулярний характер дій позивача з приводу забезпечення повсякденного побуту померлого свідчить про наявність у цих осіб спільного побуту, наявність взаємних прав та обов`язків та фактичне спільне проживання. Отже, позивачем належним чином доведено ту обставину, що характер взаємовідносин між ним та померлим [PERSON] , спосіб організації життєдіяльності та наявність родинного зв`язку заснованого на свояцтві свідчать, що позивач і [PERSON] проживали однією сім`єю протягом періоду часу не менше п`яти років до моменту смерті останнього. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може гуртуватись на припущеннях. Одночасно, з урахуванням принципів диспозитвності та змагальності у цивільному процесі (ст.ст. 12,13 ЦПК) відповідач - Запорізька міська рада не надала суду жодного належного та допустимого доказу, який би спростовував доводи та надані з цього приводу докази [PERSON] в обґрунтованість пред`явлених позовних вимог Вирішуючи питання щодо вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , а також право власності на рушницю «BERETTA ES-100 Synthetic к. 12/76 (05-03-Е06744-11/05-03-С07106-11) 249/5», за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] суд виходить з такого. Як убачається з Постанови приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Єдемської-Фастовець О.О. від 30.09.2022 року № 518/02-31, у зв`язку з тим, що [PERSON] було надано недостатньо документів, які можуть підтвердити родинні відносини між померлим [PERSON] , йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та роз`яснено його право на звернення до суду. Посилаючись на зазначені вище обставини позивач вважає, що позбавлений права на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом у встановленому законом порядку, а відтак має право на захист своїх прав в судовому порядку. Втім, суд не може погодиться з такими твердженнями позивача. Наявність доведеності факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю з 31.12.1993 року і до часу відкриття спадщини, вказує на те, що [PERSON] є таким, що прийняв спадщину (ч.ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК). Так, відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частина 1 ст.1297 ЦК України визначає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно ч. 1 ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Згідно з ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналізуючи вказані вище норми, слід дійти висновку, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, такі перешкоди є непереборними, які неможливо усунути не інакше, як в судовому поряду. При цьому, суд наголошує, що відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Згідно п. 4.18. пункту 4 глави 10 розділу II Положення про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно або видача свідоцтва про право власності на частку у спільному сумісному майні подружжя, яке підлягає реєстрації, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Отже, правовою підставою для набуття права власності на спадкове нерухоме майно є видача нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом. Підстава, за якою [PERSON] було відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, усунуто даним рішенням суду, шляхом встановлення факту його спільного проживання з [PERSON] . Відтак, позивач не позбавлений права в нотаріальному порядку оформити свої спадкові права. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , а також право власності на рушницю «BERETTA ES-100 Synthetic к. 12/76 (05-03-Е06744-11/05-03-С07106-11) 249/5 в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] є передчасними, а відтак не підлягають задоволенню. Таким чином, заявлені позовні вимоги підлягають до частково задоволення. Оскільки позивач не вимагав відшкодування судових витрат, понесених по сплаті судового збору, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, питання щодо повернення судових витрат судом не вирішувалося.

Outcome: partial