Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

01.09.2022 представник позивача [PERSON] адвокат Юрченко В.В. звернувся до суду з позовом, в якому просить витребувати частину квартири [ADDRESS] незаконного володіння [PERSON] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.01.2021, яке залишено в силі постановою Полтавського апеляційного суду від 26.05.2022 по справі № 638/2907/19 задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про витребування із чужого незаконного володіння частини квартири [ADDRESS] . Однак, прибувши на початку червня до спірної квартири, позивач довідався, що зазначену квартиру у 2021 році продано [PERSON] [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22.09.2021, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Жовнір В.В. за реєстровим № 5020. Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пунктом 67 Постанови КМУ № 1127 від 25.12.2015 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що рішення суду про витребування майна з чужого незаконного володіння є підставою для реєстрації права власності. Адвокат зазначив, що шляхом усних перемовин із стороною відповідача вирішити спірне питання не вийшло, заходи щодо досудового врегулювання спору позивачем не вживались. У зв`язку з тим, що теперішнім власником спірного майна (квартири) є [PERSON] , з метою належної реєстрації права власності [PERSON] на частини квартири [ADDRESS] , представник позивача звернувся до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2022 справа надійшла в провадження судді Аркатової К.В. Ухвалою суду від 06.09.2022 року заяву про забезпечення позову задоволено вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення заборони відчудження на квартиру [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] . Ухвалою суду від 06.09.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 21.11.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача через канцелярію суду подав заяву, в якій просив розглянути справу без участі позивача та його представника, не застосовувати засоби технічної фіксації та повідомив суду, що, попередньо погодивши позицію зі своїм довірителем, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, місце та час судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступних висновків. Згідноз\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази\~\~подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів\~\~змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Відповідно до договору купівлі-продажу від 22.09.2021, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Жовнір В.В. за реєстровим № 5020, єдиним власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . На підтвердження цього факту в матеріалах справи міститься інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек , Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформована 06.07.2022. За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу). Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 Цивільного кодексу України. Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння. Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення досуду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України. Правовий аналіз положень статті 387 цього Кодексу дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (частина третя пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно. Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний). У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 522/1853/17 зроблено висновок, що «передбачений статтею 387 ЦК України віндикаційний позов - це вимога про витребування майна з чужого володіння, тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника про витребування і повернення майна, при якому позивач повинен доказати факт існування права власності. Незаконне володіння - це володіння без відповідної правової підстави; як незаконне розцінюється і таке володіння, коли особа, набуваючи річ, не знала і не могла знати, що набуває її не від власника (добросовісний набувач)». У постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 752/4033/16-ц вказано, що «аналіз статті 387 ЦК свідчить, що віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Належним відповідачем у віндикаційному позові є володіючий невласник». Предметом доказування у цій справі є факти, які підтверджують правомірність вимог про витребування власником майна з чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують: суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно; незаконність вибуття цього майна з володіння позивача; відсутність у відповідача юридичних підстав для збереження і володіння таким майном; наявність витребуваного майна в натурі у незаконному володінні відповідача. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази незаконності вибуття майна (квартири) з володіння позивача, відсутності у відповідача юридичних підстав для збереження і володіння таким майном або наявність витребуваного майна в натурі у незаконному володінні відповідача. Як зазначено вище, [PERSON] набув право власності на квартиру шляхом укладення договору купівлі-продажу. Зміст поняття (принципу) «свободи договору» визначено у ст. 627 ЦК України, згідно з якою відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні\~договору, виборі контрагента та визначенні умов\~договору\~з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Суд констатує, що на момент укладання [PERSON] договору купівлі-продажу будь-які правові обмеження в контексті укладання договору, або обтяження на нерухомому майні, що стало предметом договору, були відсутні. Позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності у відповідача юридичних підстав для збереження і володіння оспорюваним майном (квартирою), адже договір ніким не оспорювався, не визнавася недійсним або нікчемним. Суд також доводить до відома, що відповідно до ч. 1 ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Положення частини 4 статті 53 ЦПК України містить норму, згідно з якою у заявах про залучення третіх осіб і в заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі. Разом із тим, представником позивача не було ініційовано питання про залучення до участі приватного нотаріуса, яким було посвідчено договір купівлі-продажу, шляхом подання відповідного клопотання та визначення його процесуального статусу у справі. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5,набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Шляхом повного, всебічного, неупередженого дослідження матеріалів справи, вивчення кожного доказу окремо та всіх доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність представником позивача правових підстав для задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Приймаючи до уваги викладене, а також з урахуванням того, що позивач не підтвердив право власності на оспорюване майно, такі обставини виключають застосування визначеного статтею 387\~ЦК України способу захисту, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed