Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. В обгрунтування позовних вимог позивачем зазначається, що він з відповідачем з 13.06.2017 року по 14.04.2020 року перебували у шлюбі. В період шлюбу за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 11 серпня 2017 року набули квартиру [ADDRESS] , вартість якої становила 61 983,00 грн. Позивачем зазначається, що згоди стосовно порядку розподілу спільної сумісної власності між ними не досягнуто, а тому такий спір, відповідно до ст.71 СК України, має бути вирішено судом. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зазначено [PERSON] . Оскільки квартира набута під час шлюбу, дана квартира яка знаходиться в [ADDRESS] належить позивачу на праві спільної сумісної власності в рівних долях, тобто по 1/2 частини. Враховуючи наведене просить суд визнати за позивачем право власності на 1\\2 частину квартири загальною площею 84,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач в судовому засіданні 22.05.2023 року позов підтримав. В подальшому подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, , хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справа або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 13.06.2017 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, Серії [NUMBER] від 13.06.2017 року (а.с.7). 11.08.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Українець В.В., зареєстрований в реєстрі за №935, відповідно до якого [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла у власність та сплатила обумовлену суму за квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п.4 Договору купівлі-продажу від 11.08.2017 року вбачається, що оціночна вартість відчужуваної квартири становить 61 983,00 грн. Також, в п.15 Договору купівлі продажу від 11.08.2017 року зазначено, що ця квартира буде спільною сумісною власністю подружжя покупця, договір посвідчується на підставі заяви [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Українець В.В. від 11.08.2017 року за реєстровим №934 (а.с.10) З копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що 11.08.2017 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Українець В.В. від 11.08.2017 року, за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на двокімнатну квартиру, загальною площею 84,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу, Серії [NUMBER] від 14.04.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що 14.04.2020 року складено відповідний актовий запис за №58 (а.с.6). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника чи членам його сім`ї. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. В матеріалах справи відсутні докази про домовленість між сторонами про порядок поділу майна. За змістом статей 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Судом враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу набуто у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позивачем зазначається, що згоди стосовно порядку розподілу спільної сумісної власності між ними не досягнуто, а тому такий спір підлягає вирішенню судом. Зазначений об`єкт нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя та кожному з них, згідно ч. 1 ст. 70 СК України на праві власності належить по 1/2 частині зазначеного спірного майна. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справа або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позов є обгрунтованим, оскільки придбана в період шлюбу квартира за адресою: [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, належних доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя сторонами не надано, а тому, суд дійшов висновку про поділ між сторонами набутого під час шлюбу майна, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, по 1/2 частині. На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 60, 69 ч.1, 70 ч.1 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 368 ч.3 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved