Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

У травні 2022 року [PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», Банк, Відповідач) про захист прав споживачів та просив зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» не нараховувати проценти за прострочення виконання, а також штрафні санкції та пеню за договором №SAMDNWFC00006381635 від 26.04.2014 року, укладеним між АТ «Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] , з 24 лютого 2022 року - у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування. Зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» здійснити списання процентів за користування кредитом за договором №SAMDNWFC00006381635 від 26.04.2014 року, укладеним між АТ «Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] . Зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» здійснити зарахування сплачених [PERSON] , починаючи з 24 лютого 2022 року процентів за користування кредитом по договору №SAMDNWFC00006381635 від 26.04.2014 року, укладеним між АТ «Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] , в рахунок погашення тіла кредиту. В обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на введення в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, ст. 617 ЦК України, якою визначено, що особа, яка порушила зобов`язання звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили, ст. 14, 14/1 ЗУ «Про торгово - промислові палати в Україні» та ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-ІХ від 15.03.2022 року. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25.05.2022 року цивільну справу №206/1383/22-ц за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.06.2022 року позовну заяву [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів залишено без руху. 11.07.2022 року на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 27.06.2020 року Позивачем усунуто вказані недоліки. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2022 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено здійснювати за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 09.02.2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення по суті спору, відповідно до яких, відповідач вважає вказаний позов безпідставним та необґрунтованим, просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток, про причини неявки суд не повідомив, проте в матеріалах справи містяться заяви від позивача про розгляд справи у його відсутність, вимоги позову підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на сайті Печерського районного суду м.Києва, а тому, в силу положень ст. 131 Цивільного процесуального кодексу України ( далі - ЦПК України), відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином, на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника відповідача, просила врахувати надані письмові пояснення та в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників, на підставі наявних в ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, приходить до наступного. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Так, з матеріалів справи вбачається, що з метою отримання банківських послуг Позивачем 26 червня 2014 року було укладено Договір із Банком у формі підписаної Анкети заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, на підставі якої Позивачу було надано кредитну картку та встановлено кредитний ліміт, яким він постійно користувався. Також Позивач надає до матеріалів справи підписану ним оновлену Анкету заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 16.11.2021 року, яка містить істотні умови кредитування. Тобто, кредитування Позивача Банком здійснювалося шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок кредитної картки, що не заперечувалось сторонами. Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Однак, дійсно у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану з 24.02.2022 року Верховною Радою України було ухвалено Закон України № 2120-1Х "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", яким змінено низку правил, що стосуються кредитування. Зокрема, законом передбачено, що на час дії воєнного стану та в тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування споживач не буде нести відповідальності перед кредитодавцем у разі прострочення виконання зобов`язань за споживчим кредитом, а саме: споживач звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання споживачем зобов`язань за таким договором; неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, які нараховані після 24 лютого 2022 року сплата яких передбачена договором про споживчий кредит підлягають списанню; у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом, крім випадків, коли встановлення змінюваної процентної ставки передбачено кредитним договором чи договором про споживчий кредит; є правомірним збоку кредитора не скасовувати відсотки за користування кредитними коштами. Слід також зазначити, що за загальним правилом, передбаченим ст. 617 Податкового Кодексу України, сторона договору звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо доведе, що таке порушення сталося внаслідок дії обставин непереборної сили - форс-мажору. Тобто, вказаним Законом України позичальники на час воєнного стану звільняються від відповідальності за порушення зобов`язання зі сплати кредиту, однак в той же час даний Закон не передбачає обов`язок Банку припинити нарахування відсотків за користування кредитними коштами. Судом встановлено, що відповідно до розділу 1.5 наданої Позивачем Анкети - заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 16.11.2021 року визначені наслідки прострочення виконання та або невиконання зобов`язань за Договором, зокрема це нарахування пені, відсотків у підвищеному розмірі, аніж базова відсоткова ставка та нарахування інших платежів в порядку ст. 625 ЦК України. Крім того, в матеріалах справи міститься лист від Національного банку України № 14-0004/26735 від 09.04.2022 року відповідно до змісту якого вказано наступне. Відповідно до ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Будь-яка зміна порядку виконання зобов`язань за договорами, зокрема, за договорами про споживчі кредити (повернення боргу, сплата будь-яких платежів по кредиту, тощо) вирішується сторонами у договірному порядку, в іншому випадку у період дії Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 така зміна порядку виконання зобов`язань за договорами потребує внесення змін у Цивільний кодекс України та Закон України «Про споживче кредитування». В той же час, ч. 1 ст. 617 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Відповідно до ст.ст. 14, 14-1 ЗУ «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України (надалі ТПП) засвідчує форс- мажорні обставини (обставини непереборної сили). Враховуючи військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб відповідно до Указу Президента «Про воєнний стан», ТПП ухвалила рішення спростити процедуру засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Так, на сайті ТПП з метою позбавлення обов`язкового звернення до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП і підготовки пакету документів у період дії введеного воєнного стану, розміщено 28.02.2022 року загальний офіційний лист ТПП України (№2024/02.0-7.1 від 28.02.2022) щодо засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Це надасть можливість за необхідністю роздруковувати відповідне підтвердження всім, кого це стосується. Відповідно до зазначеного листа ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс- мажорних обставин (обставин непереборної сили). Отже, ТПП засвідчила офіційним листом форс-мажорні (обставини непереборної сили) з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, що є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язань. Проте, при цьому, обставини непереборної сили не звільняють від самого виконання зобов`язань. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Однак, Позивач не надав суду ніяких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що йому були нараховані пеня, прострочені відсотки чи інші платежі в порядку ст. 625 ЦК України, і які у відповідності до ЗУ № 2120-ІХ від 15.03.2022 року підлягають списанню. Враховуючи вищевикладене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог, а відтак про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Outcome: dismissed