Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-25 00:00:00

Короткий виклад позовних вимог [PERSON] (далі - Позивач) звернулась в суд з позовом до Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження», в особі ліквідатора Котляренка О.О. (далі - Відповідач, Підприємство), та остаточно, після зменшення позовних вимог, просила стягнути з Відповідача на свою користь: ?невиплачену при звільненні матеріальну допомогу у розмірі 21263,68 грн., передбачену Колективним договором; ?середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 43 972, 82 грн.; ?моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. ( а.с.92). Позовні вимоги мотивовані наступним. Позивач в період з 09.08.2021 року по 07.11.2022 року працювала у Державному підприємстві «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» на різних посадах, остання посада - заступник начальника забезпечення відвідування зони відчуження. Середньомісячна зарплата Позивача становила 21 263, 68 грн. Позивач звільнена із займаної посади у зв`язку з ліквідацією підприємства. Крім цього, відповідно до положень п. 5.1 Колективного Договору Підприємства з урахуванням внесених до нього змін та доповнень, при звільненні працівника, який пропрацював менше 3 років, у зв`язку з ліквідацією підприємства виплачується матеріальна допомога у розмірі 1 середньомісячної заробітної плати, яку відповідач їй не виплатив. Крім цього, внаслідок порушення зобов`язання, Позивач просить стягнути з Відповідача 43 972, 82 грн. компенсації за час затримки розрахунку з дня звільнення по день подачі позову до суду зазначає, оскільки її середньоденна заробітна плата становить 1 322, 73 грн., а від дня звільнення з роботи до дня звернення до суду пройшло 34 дні. Також Позивач зазначає про те, що внаслідок порушення Відповідачем трудового законодавства, останній спричинив Позивачу моральну шкоду, яка полягала у хвилюванні та переживанні під час численних переговорів з Відповідачем, приниженні через безпідставні відмови у виплаті Позивачу належних їй грошових сум, що на думку Позивача може негативно вплинути на її стан здоров`я. Розмір моральної шкоди Позивач оцінює у 10 000 грн. та просить стягнути моральну шкоду на свою користь з Відповідача. Рух справи 26.12.2022 позовна заява надійшла до суду. 30.12.2022 ухвалою суду відкрите провадження у справі. Справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 30.01.2023 року. Ухвалою суду від 30.01.2023 року закрито підготовче судове засідання. Справа призначена до судового розгляду на 28.02.2023 року, судове засідання відкладене на 21.03.2023 року, 19.04.2023 року, 26.05.2023. 14.02.2023 надійшов відзив на позовну заяву, який подано у встановлений судом строк, оскільки ухвалу суду про відкриття провадження відповідач отримав 27.01.2023. 10.03.2023 надійшла відповідь на відзив, де, крім іншого зменшено позовні вимоги. 20.03.2023 надійшло заперечення на відповідь на відзив. Позиції сторін Позивач у судове засідання не з`явилась. Про дату, час і місце судового засідання повідомлялась вчасно та належним чином. Подала до суду заяву, у якій просила провести розгляд справи без її участі. Свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце судового засідання повідомлявся вчасно та належним чином. Причин своєї неявки не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Відповідач направив до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. Відзив мотивований тим, що Державне підприємство «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» знаходиться на стадії ліквідації, та ще триває його інвентаризація. Відповідач зазначає, що грошові кошти можуть виплачуватись лише за рахунок коштів, отриманих від ведення господарської діяльності, тоді як підприємство припинило свою діяльність, що підтверджується відповідними наказами, а тому позовні вимоги Позивача не можуть бути задоволені. Щодо затримки розрахунку при звільненні, Відповідач посилається на те, що внаслідок військової агресії зс рф Підприємство не може здійснювати господарську діяльність, відповідно не може виплатити Позивачу грошові кошти. Разом з цим, Відповідач посилається на Листа Торгово-промислової палати «Про підтвердження форс-мажорних обставин» та зазначає про те, що Підприємство не в змозі здійснити розрахунок з Позивачем, відповідно, на думку Відповідача, останній звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці. Щодо стягнення моральної шкоди Відповідач зазначає, що така моральна шкода внаслідок несплати Позивачу грошових коштів сталась не з вини Відповідача (через введений воєнний стан з посиланням на Лист торгово-промислової палати). Крім цього, Відповідач стверджує, що Позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження моральної шкоди. Позивач направила до суду відповідь на відзив. У цій Відповіді Позивач уточнила позовні вимоги, зокрема відмовилась від вимог в частині стягнення з Відповідача на свою користь грошових коштів з невиплаченої заробітної плати у розмірі 9 875, 30 грн., зазначивши про те, що ця сума вже сплачена Відповідачем. Щодо стягнення заборгованості з виплати матеріальної допомоги у зв`язку з ліквідацією Підприємства, Позивач зазначає, що відсутність у Відповідача коштів на виплату такої допомоги не звільняє його від зобов`язання від здійснення такої виплати. Щодо стягнення моральної шкоди, Позивач зазначає, що заробітна плата, яку вона отримала у Відповідача, була її єдиним джерелом доходу. Позивач має на утриманні дитини віком 4 роки, відповідно, внаслідок порушення Відповідачем своїх зобов`язань, Позивач була вимушена шукати собі роботу, постійно думати про те, де їй необхідно отримати кошти на проживання, що спричинило їй моральних страждань. Відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив, яке містить аналогічні за змістом мотиви, відображені у відзиві на позовну заяву. Разом з цим, стосовно стягнення моральної шкоду, Відповідач зазначає про те, що у нього відсутні відомості про дитину Позивача. Якби при влаштуванні на роботу Позивач надала відомості про дитину до 3 років, її не було б прийнято на посаду за вахтовим методом роботи на Підприємство. Крім цього, Відповідач стверджує, що Позивач не надала доказів, які б підтверджували спричинення їй моральної шкоди. Також Відповідач зазначає про те, що Позивач після звільнення з Підприємства, а саме з 09.11.2022 року вже знову є працевлаштованою в ДП «Північна Пуща». Відповідно, на думку Відповідача, Позивач маніпулює спричиненням їй моральної шкоди. Позивач направила до суду письмові пояснення, у яких не заперечувала своє працевлаштування в ДП «Північна Пуща», однак зазначила про те, що згідно наказу зазначеного ДП, вона працевлаштована не з 09.11.2022 року а з 01.12.2022 року. З моменту звільнення з Підприємства (Відповідач) до моменту нового працевлаштування їй необхідні були грошові кошти. Встановлені судом обставини справи та застосовані норми права. Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що Позивач з 09.08.2021 року по 07.11.2022 року працювала у Державному підприємстві «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» на різних посадах. Остання посада - заступник начальника відділу забезпечення відвідування зони відчуження, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] ( а.с.4-5). Наказом від 07.11.2022 року № 164-ОС, Позивач звільнена з займаної посади у зв`язку з ліквідацією підприємства (п. 1 ст. 40 КЗпП України), надано розпорядження відділу бухгалтерського обліку та звітності: -виплатити компенсацію за 20 календарних днів невикористаної відпустки накопичених за період роботи з 09.08.2021 по 07.11.2022; -- виплатити вихідну допомогу у розміроі 1 середньомісячної заробітної плати, відповідно до ст. 44 КЗпП України ( а.с.69). З розрахункового листа за листопад 2022 вбачається, що позивачу, крім іншого, нараховано компенсацію за 20 днів у сумі 13474,80 грн. та вихідну допомогу у розмірі 21163,68 грн. Щодо стягнення матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з ліквідацією Підприємства. Відповідно до ст. 10 КЗпПУ колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців. Колективний договір укладається на підприємстві, в установі, організації, а також з фізичною особою, яка використовує найману працю (стаття 11 КЗпПУ). За ч. 1 ст. 12 КЗпПУ Сторонами колективного договору є: сторона роботодавця, суб`єктами якої є власник або уповноважений ним орган (особа) чи фізична особа, яка використовує найману працю, та/або її уповноважені представники, зокрема представники відокремлених підрозділів юридичної особи; або сторона працівників, суб`єктами якої є первинні профспілкові організації, які діють на підприємстві, в установі, організації, відокремлених підрозділах юридичної особи, об`єднують працівників фізичної особи, яка використовує найману працю, та представляють інтереси працівників, які працюють на підставі трудових договорів на підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи, а в разі їх відсутності - вільно обрані працівниками для ведення колективних переговорів представники (представник). Судом встановлено, що Державне підприємство «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» (далі - ДП «ЦОТІЗ») належить до сфери управління Державного агентства України з управління зоною відчуження, що підтверджується п. 1.1 Статуту ДП «ЦОТІЗ» (у новій редакції), затвердженого наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження від 07.07.2020 року № 145-20 та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань станом на 16.08.2022 року. Із зазначеного вбачається, що ДП «ЦОТІЗ» знаходиться в стані припинення. Протоколом від 10.10.2018 року № 2 на зборах трудового колективу схвалено колективний договір ДП «ЦОТІЗ» на 2018-2020 роки (далі - Колективний Договір), який зареєстрований Іванківською районною державною адміністрацією Київської області за реєстраційним № 12 від 18.10.2022 року. Додатком 7 до Колективного договору є затверджене директором ДП «ЦОТІЗ» Положення про виплату матеріальної допомоги працівникам Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» (далі - Положення). Протоколом загальних зборів трудового колективу ДП «ЦОТІЗ» від 01.12.2020 року № 1 до Колективного договору внесено зміни та доповнення, які зареєстровані за № 12 в Іванківській районній державній адміністрації Київської області. Сукупний стаж роботи Позивача у зоні відчуження становить більше 1 та менше 3 років. Ця обставина сторонами не оспорюється. П. 5.1 Положення про виплату матеріальної допомоги працівникам Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» (Додаток 7 до Колективного договору з урахуванням змін та доповнень), працівникам, які пропрацювали на підприємствах зони відчуження (Державних підприємствах, які належать до сфери управління Державного агентства України з управління зоною відчуження), з особливо шкідливими умовами праці) (ОШУП): до трьох років, при звільненні у зв`язку з ліквідацією Підприємства матеріальна допомога у розмірі 1 середньомісячної заробітної плати. ( а.с.16-17). Відповідно до ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. Відповідач доказів зупинення відповідних положень Колективного договору щодо виплати матеріальної допомоги при звільненні внаслідок ліквідації підприємства, суду не надав. Позивач просить стягнути з Відповідача на свою користь матеріальну допомогу у зв`язку з ліквідацією Підприємства як працівнику, який попрацював на підприємствах зони відчуження менше 3 років з особливо шкідливими умовами праці у розмірі 21 263, 68 грн. Суд звертає увагу, що у зазначеному вище розрахунковому листі підприємством-відповідачем зазначено нарахування однієї середньомісячної заробітної плати у відповідності до ст. 44 КЗпП України, у розмірі 21163,68 грн. Тобто, сторони не оспорюють цієї суми як середньомісячної на момент звільнення. Посилання Відповідача на відсутність у підприємства власних грошових коштів, як на підставу відмови у задоволенні позовної вимоги не заслуговує на увагу, виходячи з наступного. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як передбачено ч.1ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання грошового зобов`язання. Відповідно дост.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістомст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Верховний Суд України неодноразово звертав увагу на тому, що відсутність асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі № 21-399во10, від 07.12.2012 у справі №21-977во10, від 03.12.2010 у справі №21-44а10). Така правова позиція підтримана Конституційним Судом України, зокрема, у рішеннях від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету. Отже, відсутність коштів у підприємства не може бути підставою для відмови у захисті порушеного права. Відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню матеріальна допомога згідно умов Колективного договору у розмірі 1 середньомісячної заробітної плати у розмірі 21163,68 грн., суд вважає, що зазначенні позивачем суми 21263,68 грн. є опискою. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тягар доказування відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 січня 2020 року у справі №682/3060/16-ц (провадження №61-23170сво18). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Судом встановлено, що середньомісячна заробітна плата Позивача становила 21163,68 грн. Позивач просить стягнути з Відповідача на свою користь середній заробіток за час розрахунку при звільненні починаючи з дня звільнення до дня звернення з позовом до суду (34 робочих дні). Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі №759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідач у відзиві зазначає, що в підприємства відсутні кошти для здійснення виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, оскільки 24.02.2022 року територія, де знаходиться підприємство була окупована, відповідно дохід підприємство не отримувало. Крім цього, Відповідач посилається на те, що він звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпПУ на підставі ч. 3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Згідно цієї норми Закону, роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. Суд не приймає такі доводи Відповідача, оскільки підприємство знаходиться на території, яка силами ЗСУ звільнена від військовослужбовців зс рф ще в квітні 2022 року, тоді як Позивач звільнена з роботи у листопаді 2022 року. Крім цього, Відповідач лише формально посилається на норму Закону та не доводить жодним доказом обставини (бойові дії, непереборна сила), за яких він незалежно від своєї волі допустив порушення вимог законодавства про працю відносно Позивача. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21), яка, у порядку частини третьої статті 400 ЦПК України, підлягає врахуванню при вирішенні цієї справи, виклала висновок, що нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили. При цьому відступила від висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) про те, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили. Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що єдиним належним документом, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - є сертифікат, виданий у ТПП України. Оскільки обставини непереборної сили не підтверджено сертифікатом ТПП України, суд допускає, що у відповідача, як і у більшості господарюючих суб`єктів на території України внаслідок військової агресії рф погіршився фінансовий стан порівняно з іншими звітними періодами, але це не є підставою для звільнення від виконання зобов`язань, в т.ч. за чинним Колективним договором. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). З урахуванням встановлених обставин справи суд дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених статтями 116, 117 КЗпП України, для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 07.11.2022 по день звернення з позовом до суду. Разом з тим, суд приходить до висновку про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку до 3000 грн., застосувавши принцип співмірності та враховуючи справедливий та розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. За таких обставин, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Щодо стягнення моральної шкоди. Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства. Така правова позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 235/3191/19. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України). У частині першій статті 1167 ЦК України визначено загальні умови відповідальності за заподіяння моральної шкоди Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Суд звертає увагу, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказувала, що несвоєчасною виплатою заробітної плати та матеріальної допомоги відповідачем їй завдано моральних страждань, що внаслідок порушення Відповідачем трудових зобов`язань, Позивач була вимушена шукати нові джерела заробітків, при цьому вона виховує малолітню дитину і це, на переконання Позивача, спричинило їй моральну шкоду шляхом хвилювання та переживання під час численних переговорів з Відповідачем, приниженні через безпідставні відмови у виплаті Позивачу належних їй грошових сум, що на думку Позивача може негативно вплинути на її стан здоров`я. Разом з цим, суд приймає до увагу посилання Відповідача про те, що Позивач, при працевлаштуванні не надала документів, які б свідчили про наявність у неї дитини. Такого документу до суду Позивач також не надала, а також того, що вона одноособово утримує свою дитину. Крім цього, суд не приймає до уваги твердження Позивача про те, що внаслідок звільнення з Підприємства (Відповідача) вона постійно шукала грошові кошти на проживання, оскільки, як зазначено Відповідачем у запереченні на відзив на позовну заяву, Позивач майже одразу (наказ ДП «Північна Пуща» від 09.11.2022 року) працевлаштувалась на нову роботу. Позивач цієї такої обставини не заперечувала та підтвердила той факт, що приступила дол. роботи з 01.12.2022 року. Ні позивачем, ні відповідачем копії наказу про працевлаштування суду не надано, проте, Сторони цього факту не оспорюють. Також суд враховує, що незважаючи на припинену роботу Підприємства та скрутне негативне фінансове становище, Відповідач все ж частково виплачував заборгованість Позивачу, що остання не заперечує та підтвердила у відповіді на відзив на позовну заяву, зменшивши позовні вимоги в частині стягнення невиплаченої заробітної плати ( відмовилась від цієї вимоги у зв`язку з погашенням цієї частини заборгованості). Крім цього, Позивач посилається на те, що невиплата належних їй сум Відповідачем може негативно вплинути на стан її здоров`я. Суд не приймає до уваги таке посилання, оскільки Позивачем не надано жодного документу із закладу охорони здоров`я, який би свідчив про погіршення її стану здоров`я. У цьому випадку, посилання Позивача про спричинення їй моральної шкоди є лише припущенням. За таких обставин, оскільки Позивачем не було надано суду доказів, які б підтверджували завдання їй моральних чи фізичних страждань відповідачем, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 грн. слід відмовити. Судові витрати Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з Відповідача на користь держави підлягає стягненню сума 1059,88 грн. (992,40 грн. та 992,40*6,8%= 67.48 грн.) На підставі викладеного,

Outcome: partial