Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідача. В обґрунтування позову зазначила, що з 25.11.2011 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У січні 2021 року, у зв`язку з постійними сварками з [PERSON] , вона разом з молодшим сином була вимушена переїхати за іншою адресою. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02.03.2021 шлюб між нею та відповідачем розірвано. У подальшому вони з відповідачем дійшли усної згоди про те, що молодший син [PERSON] , [INFO] , буде постійно мешкати з нею, а старший - [PERSON] , [INFO] , з відповідачем [PERSON] . Незважаючи на це, з липня 2021 року між нею та відповідачем існує спір щодо місця проживання молодшого сина, відповідач погрожує відібрати у неї також і молодшого сина [PERSON] . З серпня 2021 року вона разом з сином [PERSON] проживають у с. Колонщина Макарівського р-ну Київської області у будинку її матері, у якому створені всі належні умови для проживання та розвитку дитини. Оскільки дитина має вади зі здоров`ям, позивач забезпечує її необхідним лікуванням, постійно проводить необхідні обстеження, дитина відвідує дитячий садок. За час окремого проживання з відповідачем у останнього не виникало бажання зустрітися з молодшим сином з власної ініціативи. Тривалий час [PERSON] взагалі не цікавиться долею молодшої дитини та з часу розлучення не надавав жодної матеріальної допомоги, тому дитина знаходиться на її утриманні. Позивачем також зазначено, що вона має стабільний дохід, матеріально забезпечена, молодший син бажає проживати разом з нею. Враховуючи наведене позивач просить суд визначити місце проживання молодшого сина - [PERSON] , [INFO] , разом з нею, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Ухвалою судді від 26.01.2022 по справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 24.01.2023, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду. Представник позивача у судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав, викладених у ній. Зазначив, що визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з позивачем відповідатиме найкращим інтересам дитини, оскільки дитина має певні проблеми зі здоров`ям, тому саме мати, на його думку, зможе забезпечити належний догляд та піклування. Вказав, що позивач на даний час працює дистанційно, має постійний дохід та при цьому має можливість займатися дитиною, її розвитком. Відповідач - пенсіонер, єдиним джерелом доходу є пенсія, а тому останній не в змозі матеріально забезпечити обох синів. У період з серпня 2022 року, після того, як позивач забрала молодшого сина до себе, відповідач з дитиною не спілкується, не навідує, не цікавиться життям сина. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, обгрунтовуючи це тим, що діти повинні мешкати разом, щоб спільно зростати та мати міцні родинні зв`язки. Тож обидва сини повинні жити з ним, він в змозі забезпечити дітей матеріально, окрім пенсії має депозитні рахунки. З молодшим сином не бачиться, бо той проживає на далекій відстані за межами міста Києва. Представник Служба у справах дітей та сім`ї Макарівської селищної ради Київської області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, надіслали до суду заяву про розгляд справи без участі представника служби за наявними матеріалами справи. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Вислухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.11.2011, від якого мають двох неповнолітніх дітей - синів [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 24.07.2012 та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19.07.2017. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02.03.2021, яке набрало законної сили 02.04.2021, шлюб між сторонами розірвано. Як зазначено сторонами під час розгляду справи після розірвання шлюбу старший син - [PERSON] , [INFO] , залишився проживати разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . З січня 2021 року по лютий 2022 року [PERSON] проживав з матір`ю [PERSON] , що підтверджується також Актом від 09.11.2021, складеним старостою сіл Колонщина, Березівка, Мар`янівка, Миколаївка Павленко С.К. , спеціалістом І категорії відділу з питань надання адміністративних послуг та державної реєстрації Макарівської селищної ради Костенко О.М. та фахівцем із соціальної роботи провідним СПС Шкляр Н.В. за результатами обстеження матеріально-побутових умов проживання. У період з лютого по серпень 2022 року малолітній [PERSON] проживав разом з батьком та старшим братом за адресою: [ADDRESS] , що також не заперечується сторонами. З серпня 2022 року позивач разом з сином [PERSON] , [INFO] , мешкала за адресою: [ADDRESS] , тобто за місцем реєстрації; починаючи з жовтня 2022 року - за адресою: [ADDRESS] , у приватному будинку, який відповідно до договору найму (оренди) житла від 09.08.2021, належить матері позивача - [PERSON] . Згідно з Актом обстеження умов проживання малолітнього [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , складеним 25.11.2022 заступником начальника служби у справах дітей Макарівської селищної ради, старостою Колонщинського старостинського округу, старшим інспектором сектору превенції ВП № 3 Бучанського РУП ГУМП в Київській області, позивач разом з сином [PERSON] проживають у будинку тимчасово та періодично без реєстрації. Умови в будинку для проживання дитини задовільні, наявні необхідні меблі та побутова техніка, електричний та твердопаливний котел, генератор; для дитини є окрема кімната. Як убачається з характеристики № 03/606 від 25.01.2022, наданої Дошкільним навчальним закладом № 606, [PERSON] , [INFO] , відвідував заклад з 2019 року, мати та батько постійно займалися вихованням дитини, брали активну участь у житті групи та садочка. Згідно з висновком психолога КНП «КДЦ дитячий Дарницького району м. Києва» Рись Т.Ю. від 09.09.2022 та довідкою від 09.01.2023 [PERSON] , [INFO] , був на прийомі у лікаря разом з матір`ю [PERSON] , при контакті активно відповідає на запитання відповідно до свого віку, має чітку мову, розвинену моторику, станом на січень 2023 року у дитини вбачаються позитивні зміни у психологічному розвитку, помітно, що з дитиною займаються. Макарівською селищною радою Бучанського району Київської області, як органом опіки та піклування, суду, на виконання вимог ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України, наданий висновок, з якого вбачається, що питання про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] розглянуто, проте Макарівська селищна рада Бучанського району Київської області вважає за доцільне залишити вирішення вказаного питання на розсуд суду. На засідання комісії батько [PERSON] не з`явився. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст.161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Частина 2, 3 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтями 11 та 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст.ст. 81, 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Таким чином, суд при прийнятті рішення надає переваги та керується ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З урахуванням того, що матір`ю [PERSON] забезпечуються належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини, батько [PERSON] має можливість безперешкодно відвідувати дитину, спілкуватися з нею, здійснювати свої батьківські обов`язки, враховуючи, що судом під час розгляду справи не встановлено обставин, які б унеможливлювали проживання малолітнього [PERSON] разом з матір`ю та могли б нашкодити розвиткові дитини, беручи до уваги вік та стан здоров`я дитини, враховуючи, що між сторонами не досягнуто згоди щодо місця проживання дитини, суд дійшов висновку про необхідність визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Також, суд вважає за необхідне звернути увагу сторін на те, що визначення місця проживання дитини з матір`ю не розлучає її з батьком, оскільки він не обмежений у своєму праві на спілкування з сином, виявлення до нього турботи та на участь у вихованні та утриманні останнього. Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, при цьому суд звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Щодо вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 №13-рп/2000, від 30.09.2009 №23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно із ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Судом встановлено, що 12.01.2021 між [PERSON] та адвокатом Роговим М.В. укладено Договір про надання правової допомоги № 1/01. Пунктом 4.1 вказаного Договору передбачено, що отримання винагороди адвоката за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару та витрат на підготовку справи. Відповідно п. 4.3 Договору за надання правової допомоги клієнт авансовано сплачує адвокату гонорар у фіксованій сумі або у процентному відношенні залежності від ціни позову, відповідно до домовленості сторін. Розмір витрат на підготовку справи та гонорар за роботу адвоката передбачений у Додатку до Договору про надання правової допомоги № 1/01 від 12.01.2021. Згідно Акту прийому-передання наданих послуг від 01.02.2023 за Договором про надання правової допомоги № 1/01 від 12.01.2021, підписаного позивачем та адвокатом Роговим М.В., останнім виконано роботи з підготовки до розгляду та безпосереднього розгляду справи № 756/19507/21 в суді на загальну суму 11600, 00 грн. Положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи. Подібні правові висновки викладені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Зважаючи на викладене, даючи оцінку зазначеним вище аргументам, враховуючи складність та значення справи для сторін, обсяг проведеної представником позивача роботи, суд вважає, що відображена у цих доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) не відповідає критерію розумності та часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт. Перевіривши наявні у матеріалах справи докази на відповідність заявлених до стягнення сум наданому обсягу адвокатських послуг, суд вважає, що справедливим і співмірним є зменшення розміру витрат представника позивача на професійну правничу допомогу до 6 000,00 грн. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви представника позивача про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн., які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також не суперечать принципу розподілу таких витрат. При цьому, суд враховує позиції Верховного суду, викладені у його постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 21.01.2021 року у справі №280/2635/20, відповідно до яких діюче законодавство передбачає нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Тобто, на законодавчому рівні встановлена можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції. А отже, ненадання позивачем відповідної квитанції, на підтвердження оплати вказаних послуг не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог щодо відшкодування витрат на правничу допомогу. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved