Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

У лютому 2022 року представник [PERSON] (далі по тексту позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сороки Валерія Миколайовича (далі по тексту відповідач1), [PERSON] (далі по тексту відповідач2), Акціонерного товариства «Сенс Банк» (далі по тексту відповідач3), третя особа: [PERSON] (далі по тексту третя особа) про скасування рішення державного реєстратора, записів про право власності та визнання права власності. На обґрунтування вказаних вимог представник позивача у позовній заяві вказав на наступні фактичні обставини спірних правовідносин. 09.07.2007р. між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено договір невідновлювальної кредитної лінії №028/25-253, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 62 000,00 доларів США строком до 30 червня 2017 року включно. В якості забезпечення виконання кредитного зобов`язання, між позивачем та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір №028/15-340, предметом якого є однокімнатна квартира [ADDRESS] . 27.05.2019р. державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сорокою Валерієм Миколайовичем було здійснено реєстрацію права власності на предмет іпотеки за АТ «Укрсоцбанк» та в подальшому останнім було здійснено відчуження вказаної квартири на користь відповідача2. На переконання ініціатора позову, реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ «Укрсоцбанк» була проведена без достатніх на те правових підстав, з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку». Так, представник позивача вказує, шо звернення стягнення на квартиру в позасудовому порядку відбулося з порушенням вимог ст.37 вказаного Закону, а саме: за відсутності укладеного з позивачем договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Водночас, у позові стверджено, що іпотекодержателем не було направлено на адресу позивача та останнім в свою чергу не було отримано повідомлення/вимогу про усунення порушень виконання умов кредитного договору із відповідним застереженням щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, також наголошено увагу на тому, що на момент вчинення реєстрації права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк» не було проведено оцінки квартири. З огляду на суттєві порушення звернення стягнення на предмет іпотеки та реєстрації права власності, передбаченого Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», позивач через свого представника-адвоката Гладкого Р.В., звернулася до суду на захист порушеного права. Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Романишеній І.П. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 21.02.2022р. позовну заяву було повернуто позивачу. Постановою Київського апеляційного суду від 03.10.2021р. було скасовано вказану ухвалу та направлено цивільну справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 23.11.2022р. відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 21.12.2022р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача3 висловив свої заперечення стосоно задоволення вимог, оскільки вважає позов безпідставним та таким, що подано з метою ухилення виконання зобов`язань за кредитним договором. Також, представник відповідача3 наголосила на дотриманні іпотекодержателем вимог закону при звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, оскільки в даному випадку на її переконання має місце відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у договорі іпотеки, також вказує на те, що банк надіслав позивачу письмове повідомлення про усунення порушень, однак поштове відправлення не було отримано останнім та було повернуто відправнику з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що на переконання представника свідчить про вжиття іпотекодержателем всіх заходів для повідомлення позивача про наявність заборгованості, а тому на її думку доводи представника позивача є безпідставними. 18.01.2023р. до суду від представника відповідача2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому представником зауважено, що звернення стягнення на предмет іпотеки було здійснено з достатніх правових підстав та з додержанням усіх норм законодавства. Як вказав представник, відповідне застереження в договорі іпотеки (п.4.5) є достатньою правовою підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, також наголосив на тому, що відповідачем3 надано до суду докази про надсилання відповідного повідомлення на адресу позивача, що вказує на те, що іпотекодержателем було вжито всіх заходів для повідомлення позивача про заборгованість за кредитним договором. Інші учасники справи не скористалися правом на подання до суду заяв по суті, хоча повідомлялися про відкрите провадження у даній справі у встановленому законом порядку. Ухвалою суду від 07.03.2023р. закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті. Представник відповідача2 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Інші представники відповідачів та третя особа у судове засідання не з`явилися, хоча були повідомленні про судове засідання належним чином у спосіб передбаченим ЦПК України, заяв про відкладення судового засідання не направляли до суду. Позивач у судове засідання не з`явилася, хоча повідомлялась про розгляд даної справи належним чином, її представник подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій також вказав, що позов підтримує та просить задовольнити. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, заслухавши думку представника відповідача2, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступних висновків та встановив наступне. 09.07.2007р. між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір №028/15-340 в рахунок забезпечення виконання умов кредитного договору №028/25-253 укладеного між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», предметом якого є нерухоме майно - однокімнатна квартира [ADDRESS] . Надалі, відповідачем1 було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47107774 від 29.05.2019р., відповідно якого право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк». Так, зі змісту інформаційної довідки, яка міститься в матеріалах справи за №177127708 від 12.08.2019р. вбачається, що підставою виникнення права власності на вказану квартиру у ПАТ "Укрсоцбанк" є іпотечний договір, серія та номер: 2526, виданий: 09.07.2007, видавник: приватний нотаріус Київського МНО Онищенко В.С.; серія та номер: БН, видавник: Акціонерне товариство "Укрсоцбанк". Відповідно до інформаційної довідки за №182876560 від 30.09.2019р., приватним нотаріусом Київського МНО Іващенко Н.В., прийнято рішення, індексний номер 48197877 від 12.08.2019р., відповідно якого право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, серії та номеру 268, виданого 12.08.2019р. Судом встановлено, що АТ "Сенс Банк" є правоноступником АТ "АЛЬФА-БАНК", який в свою чергу є правонаступником АТ "Укрсоцбанк". У позові зауважено, що іпотекодержатель скориставшись правом задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги, не дотримався процедури передбаченої законом, здійснив звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку за відсутності окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, оцінки вартості квартири, а також належного повідомлення позивача. Так, звертаючись до суду, представник позивача остаточно просив: - скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сороки Валерія Миколайовича, індексний номер: 47107774 від 29.05.2019 року, згідно з яким 27.05.2019 року внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 31774228 про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1840752080000, за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк»; - скасувати запис про право власності № 31774228 на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1840752080000, за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк»; - скасувати запис про право власності № 32780976 на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1840752080000, за [PERSON] ; - визнати право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1840752080000, за [PERSON] . Надаючи правову оцінку спірним правовідносин, суд зауважує наступне. Відповідно до ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із ч.1 ст.35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5, 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Суд, зауважує, що наслідком недотримання іпотекодержателем вищезазначених норм Закону, законодавець визначив саме відшкодування іпотекодержателем збитків, а тому відповідні аргументування представника позивача щодо здійснення звернення стягнення на предмет іпотеки за відсутності оцінки вартості квартири, належного повідомлення позивача, не є підставами для скасування в судовому порядку спірних правочинів. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020р. у справі №757/13243/17: "....... за змістом статті 38 Закону України «Про іпотеку» неповідомлення всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки є підставою для відповідальності іпотекодержателя перед такими особами за відшкодування завданих збитків. 82.З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду погоджується з позицією судів першої та апеляційної інстанцій про те, що неналежне повідомлення іпотекодавців про звернення стягнення на предмет іпотеки не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними чи витребування майна, оскільки правовим наслідком невиконання передбаченого статтею 38 Закону України «Про іпотеку» обов`язку іпотекодержателя повідомити іпотекодавців про намір відчужити предмет іпотеки визначено відшкодування іпотекодержателем збитків.....". При цьому, суд, зауважує, що в матеріалах справи містяться докази надсилання позивачу повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, однак поштове відправлення повернулося адресату за закінченням терміну зберігання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020р. у справі №757/13243/17 вказано, що умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270. Так, судом встановлено, що адреса, на яку направлялося поштове відправлення з вмістом повідомлення, а також адреса позивача, яка зазначена у договорі іпотеки є відмінною, при цьому у суду відсутні докази того, що позивач повідомила іпотекодержателя про зміну свого місця проживання, а тому в даному випадку, судом не встановлено належного надсилання іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Стосовно посилання представника позивача на відсутність оцінки квартири на момент звернення стягнення на предмет іпотеки, то в даному випадку, представник відповідача2 спростував відповідне твердження позивача, долучивши до відзиву відповідні докази (висновок про вартість майна від 11.05.2019р.), а тому в даному випадку відповідне обґрунтування відхиляється судом, як безпідставне. Щодо останнього аргументування представника позивача, суд зауважує наступне. Станом на час укладення договору іпотеки від 09.07.2007р. частина перша ст. 37 Закону України «Про іпотеку» діяла в наступній редакції: договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Також, статтею 36 Закону України «Про іпотеку» було визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. В укладеному договорі іпотеки порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та реалізації предмета іпотеки обумовлено розділом 4 договору. Відповідно пункту 4.2 іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником Основного зобов`язання, Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки або на відповідну його частину здійснюється будь-яким способом, якого зажадає іпотекодержатель, в тому числі шляхом направлення іпотеко держателем іпотекодавцю письмового повідомлення про звернення стягнення, або будь-яким іншим способом, передбаченим чинним законодавством України. Підпунктом 4.5.3. пункту 4.5 іпотечного договору визначено, що Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в одним із наступних способів: шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Тобто, викладеним підтверджено, що дійсно умовами іпотечного договору передбачена можливість передачі іпотекодержателю предмету іпотеки у власність саме за наявним договором про задоволення вимог іпотекодержателя, який в даному випадку був відсутній. При цьому, слід наголосити, що згідно з статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, при цьому ст. 5 ЦК України визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Тобто, загальним є правило, що закон зворотної сили не має, що надає визначеності і стабільності суспільним відносинам, а тому позивач підписавши іпотечний договір орієнтувалася на чинну редакцію Закону України "Про іпотеку" станом на 09.07.2007р., та саме у відповідній редакції погоджувала умови звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Отже, посилання представника відповідача3 на редакцію ст. 37 Закону України "Про іпотеку", станом на день реєстрації права власності за іпотекодержателем, є безпідставним, оскільки в даному випадку позивач надала згоду на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, саме в редакції статті 37 вказаного Закону станом на день укладення іпотечного договору, тобто за письмовим договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У статті 16 ЦК України визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами. Якщо позивач (іпотекодавець) вважає порушеними свої права на предмет іпотеки (внаслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем), він може, з огляду на фактичні обставини, вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення (п.4 ч.2 ст.16 ЦК України). Цей спосіб захисту застосовується у випадку вчинення однією із сторін правопорушення, в результаті чого порушені права та законні інтереси іншої сторони. При цьому позивач повинен довести, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено всупереч вимогам закону, тобто з порушенням його прав. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16. Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Так, при з`ясуванні всіх обставин спірних правовідносин, судом було встановлено порушення іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовий порядок, зокрема, за відсутності окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який би передбачав передачу останньому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання за кредитним договором. Разом з тим, суд з урахуванням тієї обставини, що спірне нерухоме майно на момент пред`явлення позову було відчужено відповідачу2, приходить до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки ефективним способом захисту, який би відновив порушене право позивача в даному випадку є пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним У статті 328 ЦК України передбачено, що право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, зокрема, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина перша статті 388 ЦК України). Тобто, серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 зазначено, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 грудня 2022 року у справі №914/2350/18 виснувала наступне: "......обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту. Якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому п.4 ч.2 ст.16 ЦК України. Судове рішення про задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем тільки за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за банком, а не за іншою особою. З метою унеможливлення неодноразового відчуження спірного майна існує інститут забезпечення позову (глава 10 розділу І ГПК України). У подібних спорах вжиття відповідних заходів забезпечення позову може не допустити подальше відчуження нерухомого майна, тим самим забезпечивши позивачу ефективну можливість захистити свої права без необхідності повторного звернення до суду. Велика Палата Верховного Суду наголосила, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. У випадку подальшого відчуження нерухомого майна задоволення заявлених позовних вимог є неможливим. Скасування рішення про державну реєстрацію права власності не зможе забезпечити поновлення порушених прав позивача на відповідне нерухоме майно. Більше того, за наявних обставин, задоволення такого позову може призвести до порушення прав іншої особи набувача майна, на що, зокрема, вказує практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ). Так, відповідно до рішення у справі «Атіма Лімітед» проти України» (заява №56714/11) заявник (другий покупець) купив акції у іншої юридичної особи (першого покупця), яка, своєю чергою, купила акції на аукціоні в межах програми приватизації. Прокурор в інтересах Київської міської ради звернувся з позовом до першого покупця з вимогою про визнання договору купівлі-продажу недійсним і повернення акцій територіальній громаді. Позов був задоволений, а акції зареєстровані за територіальною громадою. У рішенні ЄСПЛ наголошено, що судові рішення de facto призводять до втручання в майно заявника, і що витребування акцій від заявника могло бути можливим лише шляхом подання проти нього віндикаційного позову. ЄСПЛ, зокрема, постановив, що було порушено статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод......". На підставі викладеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що за наведених у справі обставин скасування рішення про державну реєстрацію права власності не є ефективним способом захисту порушених прав позивача. Отже, у позові відмовила. Виходячи із викладеного, належним способом захисту прав позивача, які вона вважає порушеними, є звернення до суду із вимогами про витребування майна, однак така вимога не була заявлена, при цьому позовна заява не містить жодного посилання на статті 387, 388 ЦК України. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України). Тобто, суд не може вийти за межі позовних вимог та обирати правову підставу та предмет позову, оскільки відповідна дія, буде суперечити диспозитивної цивільного процесу. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №331/6927/16-ц, обраний спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав та інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту. Підсумовуючи вищезазначене, з урахуванням подальшого продажу спірної квартири відповідачу2, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не є ефективним способом захисту порушених прав позивача, оскільки в даному випадку права останньої можуть бути захищені лише шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Також, суд вбачає за необхідне звернути увагу позивача на правові висновки висловленні Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 та від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц, за змістом яких спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та стосовно якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може бути належним відповідачем у такому спорі. З урахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора та записів про державну реєстрацію права власності не можуть бути заявлені до державного реєстратора (відповідача1), якого позивач визначила співвідповідачем у даній справі, що становить самостійну підставу для відмови у позові. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора, записів про право власності та визнання права власності, оскільки обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, а відповідач1 є неналежним. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed