Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

Представник позивача АТ «Перший український міжнародний банк» Фацул М.В. звернулася в суд з позовом до [PERSON] , та просить стягнути з відповідачки на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк»\~заборгованість у сумі 128060,00 грн., а також судовий збір у сумі 1921,00 грн. В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що між Публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал» та [PERSON] 25.10.2013 року на підставі кредитного договору № GP-5302630 видано кредит у сумі 73748,64 грн. Відповідачка не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк. Станом на 23.07.2019 року заборгованість відповідача перед позивачем складає 128060,00 грн., з яких: 31381,18 грн. - заборгованість за кредитом, 968,00 грн. - заборгованість процентами, 41499,46 грн.\~- заборгованість за комісією, 54311,36 грн. штрафні санкції. 19.07.2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», яке є правонаступником усіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал» та у відповідності до вимог п. 1 ст. 104 ЦК України до нього перейшли права та обов`язки, в тому числі за вказаним кредитним договором. На підставі ст.ст. 526, 530, 549, 551, 629, п. 1 ст. 1050 ЦК України, абз. 2 ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» просила стягнути з відповідача вказану суму. Відповідачка правом на подання відзиву на позовну заяву до суду не скористалась, у судове засідання не з`явилась, забезпечила явку через представника. Представник відповідачки адвокат Скоробогатий М.В. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, надав суду письмові пояснення. Свою позицію мотивував тим, що дійсно 25.10.2013 року між [PERSON] та АТ «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником якого є Позивач, було укладено договір про надання споживчого кредиту № GP -5302630, шляхом підписання позивачем пропозиції укласти договір (оферта). Відповідно до умов кредитного договору позивачу надано кредит у розмірі 49\~999,66 гривень (п. 2.2.), в т.ч. на загальні споживчі цілі 43706 грн. та в оплату договору страхування 6293,66 грн., на строк 60 місяців (п. 2.3.), розмір комісії за обслуговування кредиту 2,30 % (п. 2.4.), розмір процентної ставки 2,00 % річних (п. 2.5.). Згідно графіку платежів зазначених в пропозиції укласти договір, сума платежу за розрахунковий період становила 2026,38 грн. щомісяця та 2025,95 грн. останній платіж усього за 60 місяців (періодів) 121582,37 грн., з них комісія за обслуговування кредиту 1149,99 грн. щомісяця - усього за 60 місяців (періодів) 68999,4 грн. Натомість позивач вказує про видачу [PERSON] кредиту в сумі 73748,64 грн. 23.05.2017 року Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» пред`явило позивачу письмову вимогу (повідомлення) вих. № 326 про дострокове повернення кредиту, зокрема, виконати зобов`язання перед Публічним акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» за кредитним договором, а саме, негайно погасити заборгованість по кредитному договору в загальному розмірі 79\~421,12 грн. в строк до 30.05.2017 року. З посиланням на правову позицію, викладену у постанові КЦС ВС від 14.02.2018 року у справі №564/2199/15-ц вважає, що кредитний договір припинив свою дію з дати направлення відповідачці [PERSON] вимоги про дострокове погашення всієї суми боргу і нарахування відсотків з цього часу є неправомірним. Крім того, представник відповідачки вважає, що позовні вимоги в частині стягнення комісії за обслуговування кредиту є такими що суперечать приписам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки з договору про надання споживчого кредиту № GP -5302630 вбачається, що АТ «Банк Ренесанс Капітал» не конкретизовано у договорі відомості про послуги, які надаються відповідачу за вказану комісію. Така умова договору є нікчемною, що не суперечить правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, а суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи, що не суперечить правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.10.2019 року у справі № 320/2617/17. Також вважає, що позивач безпідставно нарахував Відповідачу штрафні санкції, а тому позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] штрафних санкцій в сумі 54311,36 грн. не підлягають задоволенню. Враховуючи довідку про стан та історію заборгованості, здійснивши відповідні розрахунки з врахуванням коштів, внесених [PERSON] за нікчемними умовами договору на рахунок Позивача, такі підлягають врахуванню в суми погашення заборгованості, відповідно, станом на жовтень 2015 року, [PERSON] повністю погасила позику, отриману на підставі договору № GP 5302630 від 25.10.2013 року, ще й здійснила переплату по ньому в сумі 2299,96 грн. вважає, що така позиція узгоджується і з правовою позицією, викладеною у постанові КЦС ВС від 19.08.2020 року у справі № 641/11984/15-ц. Представником позивача, до початку розгляду справи, подано заяву з проханням провести її розгляд без участі представника та позов задовольнити. Представник відповідачки також просив суд провести розгляд справи без його участі, у задоволенні позову просив відмовити. У зв`язку з відсутністю в судовому засіданні осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу в порядку ст.\~247\~ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст.\~6\~Європейської конвенції\~з прав\~людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Судом встановлено, що 25.10.2013 року між відповідачкою [PERSON] та АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ», правонаступником якого є Позивач - Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк», було укладено договір про надання споживчого кредиту № GP -5302630, шляхом підписання позивачем пропозиції укласти договір (оферта), яка була чинною для її прийняття (акцепту) Банком протягом 30 днів з дати її підписання та приєднання до Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків. Відповідно до умов кредитного договору позивачу надано кредит у розмірі 49\~999,66 гривень (п. 2.2.), в т.ч. на загальні споживчі цілі 43706 грн. та в оплату договору страхування 6293,66 грн., на строк 60 місяців (п. 2.3.), розмір комісії за обслуговування кредиту 2,30 % (п. 2.4.), розмір процентної ставки 2,00 % річних (п. 2.5.). Згідно графіку платежів зазначених в пропозиції укласти договір, сума платежу за розрахунковий період становила 2026,38 грн. щомісяця та 2025,95 грн. останній платіж усього за 60 місяців (періодів) 121582,37 грн., з них комісія за обслуговування кредиту 1149,99 грн. щомісяця - усього за 60 місяців (періодів) 68999,4 грн. З вказаної заяви вбачається, що клієнт підписанням цієї Заяви беззастережно підтверджує, що приймає публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення Договору про надання споживчого кредиту, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при укладенні договору, так і послуг, що можуть бути надані у процесі обслуговування (з урахуванням всіх змін). Пропозиція укласти договір (оферта), підписана позичальником містить графік платежів, розрахований за весь період дії договору. До пропозиції укласти договір (оферти) долучено Загальні умови кредитування, відкриття та ведення рахунків, які містять підпис відповідачки. Відповідно до п. 1.1. Загальних умов кредитування, відкриття та ведення рахунків: Кредитний договір договір між позичальником та Банком, який складається з двох невід`ємних частин, а саме цих умов договору про надання споживчих кредитів (Розділ 2 умов) та пропозиції (оферти) Позичальника щодо укладення договору про надання споживчого кредиту. Проценти сума коштів, що є платою за користування кредитом, і яка розраховується за встановленою процентною ставкою виходячи з строку користування кредитом. Комісія комісійна винагорода банку за обслуговування кредиту, наданого позичальнику. Споживчі цілі (загальні) використання коштів кредиту з метою оплати будь-якої продукції або товарів, робіт чи послуг, що придбаваються чи замовляються позичальником з метою задоволення його особистих потреб, що не пов`язані з підприємницькою діяльністю. Пунктом 7 Загальних умов передбачено випадки дострокового повернення кредиту. \~ \~ \~ \~Пунктом 8.3. Загальних умов передбачено, що у випадку невиконання позичальником вимоги банку щодо дострокового повернення кредиту та відповідно щодо виконання інших зобов`язань за кредитним договором у строк, встановлений п. 8.1. цього розділу: -Припиняється нарахування процентів, комісії та штрафів згідно з п. 6.2. цього розділу -Позичальник зобов`язується відшкодувати банку завдані таким невиконанням збитки у розмірі неодержаних банком доходів за кредитним договором у розмірі суми процентів та комісії, розрахованої на умовах, визначеним кредитним договором, та яка б мала бути сплачена позичальником за весь строк кредиту банку при належному виконанні позичальником своїх зобов`язань. -Позичальник зобов`язується на вимогу банку в порядку ст. 625 ЦК України сплатити 20% річних від суми простроченої заборгованості позичальника та кредитним договором. З письмової вимоги (повідомлення) від 23.05.2017 року № вих. 326, яка скерована на адресу [PERSON] , вбачається, що така повідомлена, що станом на 23.05.2017 року у неї наявна заборгованість перед банком у розмірі 79 421,12 грн., та попереджена про необхідність оплати такої до 30.05.2017. Зазначена письмова вимога від 23.05.2017 року скерована на адресу відповідачки 27.05.2017 року, що підтверджено списком згрупованих поштових відправлень з відміткою відділення пошти від 27.05.2017 року. Згідно з наданою банком довідкою про стан та історію заборгованості за кредитним договором № GP -5302630 від 25.10.2013 року позичальник [PERSON] отримала кредитні кошти в сумі 49\~999,66 грн., з відсотковою ставкою 2,00 % річних, дата видачі: 25.10.2013 року, дата погашення: 25.10.2018 року. Відповідно до розділу «Історія погашення» Довідки в період з 25.11.2013 року по 27.10.2015 року відповідачкою сплачено позивачу по кредиту 18\~577,97 грн., по процентах 1579,56 грн., по комісії 26\~727,87 грн., а всього 46\~885,40 грн. Відповідно до розділу «Непогашена заборгованість» Довідки така нарахована позивачем в період з 25.10.2015 року по 11.08.2019 року. При цьому нараховано за кредитом до 24.10.2018 року в сумі 31\~421,69 грн., за процентами до 11.08.2019 року в сумі 1\~019,34 грн., за комісією до 24.10.2018 року в сумі 42\~271,35 грн., разом: 74\~712,38 грн. Відповідно до розділу «Заборгованість за неустойкою» Довідки, така нарахована в період з 25.10.2016 року по 25.10.2018 року, однак загальної суми усіх граф розділу не виведено. При підрахунку по кожній з граф встановлено: «Неустойка за прострочення основної заборгованості» - 72134,17грн., «неустойка за прострочення процентів» - 3632,66 грн., «Неустойка за прострочення комісії» - 98597,45 грн., «штраф за відправку повідомлень на уточнення реквізитів» - 160,00 грн., «штраф за прострочення платежів від усієї суми простроченої заборгованості» - 66457,00 грн., а всього: 240981,28 грн. До позовної заяви долучено виписку з рахунку [PERSON] із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за кредитним договором № GP -5302630, відповідно до якої прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 31381,18 грн., прострочена заборгованість за комісією становить 41399,46 грн., прострочена заборгованість за процентами становить 968,00 грн., строкова заборгованість за сумою кредиту становить 0 грн., строкова заборгованість за комісією становить 0 грн., строкова заборгованість за процентами становить 0 грн., неустойка за порушення зобов`язань по кредиту становить 54311,36 грн. У виписці також зазначено, що станом на 13.09.2019 року заборгованість відповідачки перед АТ «ПУМБ» за кредитним договором № GP -5302630 становить 128060 грн. і така не погашена. Зазначена виписка підписана представником позивача [PERSON] . Крім того, матеріали справи містять Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо відомостей про позивача, та Статут позивача. При вирішенні позовних вимог судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства. Відповідно до ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст.5\~ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638\~ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Договір приєднання, як і публічний договір, є узагальненою категорією таких цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору, але саме вона вирішує та виявляє волевиявлення на укладення договору на запропонованих їй умовах. Таким чином, додержується принцип свободи договору. Чинним законодавством передбачено укладення договору лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованих умов у цілому. При вирішенні даного спору суд виходить з того, що між сторонами існували договірні правовідносини, що виникли на підставі кредитного договору на спеціальних умовах. Відповідно до ст.\~509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію. Відповідно до ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст.\~527\~ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст.\~610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.\~611\~ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Відповідно до ч. 2ст.\~615\~ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ст.\~625\~ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 627\~ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.\~628\~ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1ст.\~1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054\~ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом статті 1056-1ЦК України\~в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника відсотків від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання відсотків встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір відсотків, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін відсотки виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, в разі укладення кредитного договору відсотки за користування позиченими коштами поділяються на встановлену законом, розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства, та договірні, розмір та підстави стягнення якої визначаються сторонами в самому договорі. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. Відповідно до статей\~12\~та\~81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до\~ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Таким чином, у справах про невиконання умов будь-яких договорів позивач має довести, що у відповідача є зобов`язання, яке ним не виконано, а відповідач, відповідно, що зобов`язання ним виконано відповідно до умов договору або не виконано не з його вини. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що між сторонами існують правовідносини які випливають з кредитного договору. Відповідачка [PERSON] не заперечила факту укладення кредитного договору з АТ «ПУМБ» та отримання кредитних коштів у сумі 49999,66 грн. Сторона позивача, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на те, що відповідач протягом тривалого періоду часу не виконує умови укладеного кредитного договору у результаті чого утворилась заборгованість у розмірі 128060,00 грн., що підтверджує долученим до матеріалів справи розрахунком заборгованості. Водночас, представник відповідачки, заперечуючи повністю проти позову, покликається на те, що в силу нікчемності умов договору, встановлення у ньому умов, які суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» станом на жовтень 2015 року сплатила по кредитному договору усю суму позики з відсотками, ще й здійснила переплату по ньому в сумі 2299,96 грн. Надаючи оцінку аргументам сторін, суд вважає аргументи сторони відповідачки належним чином обґрунтованими та мотивованими, а аргументи сторони позивача недоведеними та безпідставними. Так, частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України «Про захист прав споживачів». Так, за змістом частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній станом на 08 травня 2007 року) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Крім того, згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Частиною третьою вищезазначеної статті (в редакції на час укладення кредитного договору) передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16 послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Виходячи з вищезазначеного, суд погоджується з доводами представника відповідача, що положення кредитного договору № GP -5302630 від 25.10.2013 року про встановлення додаткової комісії за обслуговування кредиту в розмірі 2,3 % (1149,99 грн.) щомісячно (пункт 2.4 Пропозиції, п. 4.2. Загальних умов), комісії з обслуговування овердрафту у розмірі 2,0 % (пункт 3.5 Пропозиції), обов`язку укладення договору страхування (пункт 2.1. Пропозиції) суперечать положенням статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору. Суд звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку комісії за обслуговування кредиту, комісії за обслуговування овердрафту, обов`язку укласти договір страхування, та ін., тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 640/14229/15 (провадження № 61-16739св20), від 21 квітня 2021 року у справі № 677/1535/15 (провадження № 61-19356св19), від 15 грудня 2021 року у справі № 209/789/15 (провадження № 61-16561св20), від 21 липня 2021 року у справі № 751/4015/15 (провадження № 61-8543св20), від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц (провадження № 61-10414св20). Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент укладення спірного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України). За положеннями ч. 2 ст. 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається. Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України). У абзаці 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України передбачено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Тлумачення абзацу 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України свідчить, що суду надається можливість самостійно застосувати правові наслідки недійсності тільки нікчемного правочину (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 320/2617/17 (провадження № 61-37380св18)). З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач стверджує про повне погашення кредиту, а позивач довідкою про стан та історію заборгованості за кредитним договором № GP -5302630 від 25.10.2013 року визнає факт отримання таких коштів, а саме відповідно до розділу «Історія погашення» Довідки в період з 25.11.2013 року по 27.10.2015 року відповідачкою сплачено позивачу по кредиту 18\~577,97 грн., по процентах 1579,56 грн., по комісії 26\~727,87 грн., а всього 46\~885,40 грн., а також оплату договору страхування в сумі 6293,66 грн., яка не може бути включена в суму отриманого кредиту, судом констатується факт отримання позивачем за кредитним договором, станом на 27.10.2015 року, від відповідача коштів в сумі 46\~885,40 грн. при фактично отриманому відповідачем кредиті у розмірі 43 706,00 грн. (сума кредиту 49999,66 грн. оплата договору страхування 6293,66 грн. = 43706,00 грн.) При цьому отримані кошти за нікчемними умовами договору зараховуються до відповідних платежів. Відповідно до вказаного, а п. 7 Загальних умов передбачено право дострокового повернення кредиту, нарахування процентів, комісій, пені, штрафів, є безпідставним і судом в цій частині до уваги не приймаються. Суд також зауважує, що надані представником позивача Довідка про стан та історію заборгованості за кредитним договором № GP -5302630 від 25.10.2013 року та виписка з рахунку містять в собі суперечності щодо сум заборгованості та кредитом, процентами, неустойкою, тому судом прийнято до уваги розрахунки, наведені в Довідці про стан та історію заборгованості за кредитним договором № GP -5302630 від 25.10.2013 року. На підставі досліджених у судовому засіданні доказів суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. Щодо судових витрат. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст.\~264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно ст. 142 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати з відповідача не стягуються. У відповідності до ч. 5 ст.\~268\~ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Outcome: dismissed