Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

Позивач 11 січня 2023 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська через систему «Електронний суд» з вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду 50\~000,00 грн.; в рахунок відшкодування моральної шкоди 10\~000,00 грн.; в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу 3\~220,80 грн. Позов мотивований тим, що позивачу на праві приватної власності належить вантажний автомобіль Богдан DF-20, д.н.з. [NUMBER] , який використовується позивачем у власних побутових цілях, а також інколи задля виконання послуг з перевезення різноманітного вантажу. 24 грудня 2022 року в період часу з 11 год. 05 хв. по 12 год. 20 хв. біля будинку № 167 по вул. Маршала Москаленка м. Покровська Донецької області старшим слідчим СВ Покровського РУП ГУНП в Донецькій області капітаном поліції Гладким Є.О. в рамках слідчої дії огляду місця події вилучено належний позивачу автомобіль. В подальшому позивач був викликаний до Покровського РУП ГУНП в Донецькій області, де йому стало відомо про початок досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12022052410000702, відомості про яке 25 грудня 2022 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України на підставі повідомлення від працівника поліції про те, що 24 грудня 2022 року о 09.45 год. за адресою: Донецька область, м. Покровськ, вул. Маршала Москаленка, буд. 167 при перевірці транспортного засобу Богдан DF-20, д.н.з. [NUMBER] , в кузові автомобіля виявлені дрова. Позивач надав свідчення в рамках кримінального провадження в якості свідка. У зв`язку з тим, що слідчий не повертав позивачу належний йому автомобіль, адвокат позивача спрямував на адресу органу досудового розслідування, прокуратури відповідне клопотання про повернення тимчасово вилученого майна, а також запит до суду з метою з`ясування чи звертався слідчий з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна. Після отримання Покровським РУП ГУНП в Донецькій області вказаного клопотання позивачеві 30 грудня 2022 року слідчим Покровського РУП ГУНП в Донецькій області повернуто належний йому автомобіль, під час чого позивачеві стало відомо, що в рамках кримінального провадження № 12022052410000702 слідчий не звертався до суду з клопотання про арешт тимчасово вилученого майна. Беручи до уваги те, що вилучення автомобіля було здійснено в суботу 24 грудня 2022 року слідчий або прокурор повинен був звернутись до слідчого судді з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна протягом понеділка 26 грудня 2022 року. Оскільки в рамках вказаного кримінального провадження слідчий та прокурор не звертались до слідчого судді з відповідним клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна, то автомобіль позивачеві повинен був бути повернутий 27 грудня 2022 року. Таким чином, належний позивачу автомобіль перебував в Покровському РУП ГУНП в Донецькій області три доби та лише 30 грудня 2022 року він був повернутий власникові. 19 грудня 2022 року між позивачем та ТОВ «ІЗУМРУД СП» укладено договір перевезення вантажів автомобільним транспортом. Згідно заяви № 1 від 19 грудня 2022 року, яка є невід`ємним додатком до вказаного договору, позивач взяв на себе зобов`язання 27 грудня 2022 року здійснити перевезення належних Товариству будівельних матеріалів з м. Покровська до с. Іскра Донецької області за допомогою належного позивачу автомобілю Богдан DF-20, д.н.з. [NUMBER] , за що він мав отримати оплату в розмірі 50\~000,00 грн. від ТОВ «ІЗУМРУД СП». Однак у зв`язку з діями відповідача позивач був змушений повідомити ТОВ «ІЗУМРУД СП» про неможливість виконання взятих на себе зобов`язань. В свою чергу ТОВ «ІЗУМРУД СП» розірвало укладений з позивачем договір. Тобто позивач органом досудового розслідування був незаконно позбавлений можливості розпоряджатись належним йому майном впродовж 27, 28 та 29 грудня 2022 року, який в порушення вимог ч. 5 ст. 171 КПК України своєчасно не повернув його позивачу, що в свою чергу спричинило заподіяння матеріальної шкоди на суму 50\~000,00 грн. Окрім цього, незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування, яка призвела до того, що позивач не отримав грошові кошти на які він розраховував, позивач був поставлений в дуже скрутне матеріальне становище, що в свою чергу вплинуло на його моральний стан. Позивач був змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, оскільки використовував вилучений органом досудового розслідування автомобіль в побутових цілях, та він був обмежений в можливості зручно та швидко пересуватись, тобто бездіяльність відповідача призвела до втрати життєвого комфорту та нормальної життєдіяльності у приватному житті позивача. Моральну шкоду позивач оцінює в 10\~000,00 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 04 квітня 2023 року до суду через систему «Електронний суд» від Головного управління Національної поліції в Донецькій області надійшов відзив на позов, у якому представник просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач самостійно та умисно не виконав умови договору від 19 грудня 2022 року, повідомивши ТОВ «Ізумруд СП» лише на третю добу про дію непереборної сили. Крім того, укладення вказаного договору свідчить про здійснення позивачем незаконної підприємницької діяльності. Дії органу досудового розслідування у встановленому законом порядку позивачем не оскаржено. Позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача. Також позивач на довів належними та допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди та причинний зв`язок між діями та настанням негативних наслідків, на які посилається позивач. У відповіді на відзив представник позивача, посилаючись на необґрунтованість доводів відзиву, просив задовольнити позовні вимоги. У судове засідання позивач не з`явився, натомість його представник адвокат Кузнєцов О.С. надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Донецькій області письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги не визнає в повному обсязі. Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв та/або відзиву не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази та здобуті докази, дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] належить вантажний автомобіль Богдан DF-20, д.н.з. [NUMBER] (а.с. 8 оберт). 24 грудня 2022 року в період часу з 11 год. 05 хв. по 12 год. 20 хв. біля будинку № 167 по вул. Маршала Москаленка м. Покровська Донецької області старшим слідчим СВ Покровського РУП ГУНП в Донецькій області капітаном поліції Гладким Є.О. в рамках слідчої дії огляду місця події вилучено вищезазначений автомобіль (а.с. 36). 25\~грудня 2022\~року до\~Єдиного реєстру\~досудових розслідувань\~внесено відомості\~про кримінальне\~правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 246 КК України, за № 12022052410000702 (а.с. 78). 28 грудня 2022 року адвокат Щербінін Є.М. в інтересах [PERSON] звернувся до СВ Покровського РУП ГУНП в Донецькій області з клопотанням про повернення тимчасово вилученого майна, а саме: автомобілю Богдан DF-20, д.н.з. [NUMBER] (а.с. 10). Також 28 грудня 2022 року адвокат Щербінін Є.М. в інтересах [PERSON] звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з адвокатським запитом про надання інформації з метою з`ясування чи звертався слідчий з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна (а.с. 11). 30 грудня 2022 року слідчим Покровського РУП ГУНП в Донецькій області повернуто належний позивачу автомобіль (а.с. 79 оберт). Постановою слідчого СВ Покровського РУП ГУНП в Донецькій області лейтенанта поліції Соловйова Д.О. від 21 лютого 2023 року кримінальне провадження № 12022052410000702 від 25 грудня 2022 року закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 246 КК України (а.с. 81). Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначеністаттею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Таким чином, дії (бездіяльність) ГУНП у Донецькій області, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України). Відповідно до положень ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Статтею 16 КПК України визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Підстави і порядок тимчасового вилучення майна та його припинення визначені нормами ст. 167-169 КПК України. За приписами ч. 1 ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу (якщо слідчий не звернувся до суду з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна не пізніше наступного робочого дня після вилучення або не пізніше 48 годин у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку; якщо слідчий суддя не постановив ухвалу про арешт тимчасово вилученого майна протягом 72 годин із дня надходження до суду клопотання); 4) у разі скасування арешту; 5) за вироком суду в кримінальному провадженні щодо кримінального проступку. Отже,\~обов`язок\~негайно повернути\~тимчасово вилучене\~майно у\~випадках,\~передбачених ст. 169 КПК України, прямо передбачений нормами чинного законодавства, і наявність такого обов`язку прямо випливає із вказаних вимог процесуального закону. У зв`язку із чим виникнення такого обов`язку не потребує додаткових умов у вигляді визнання дій уповноваженого слідчого протиправними у випадку не повернення тимчасово вилученого майна. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Частинами першою, другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Законом України № 475/97 від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. При цьому відповідно до положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким органом у цій справі є ГУНП в Донецькій області, як особа, відповідальна у спірний період за повернення тимчасового вилученого майна, та Казначейська служба, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду. В даному випадку, визначений законом обов`язок повернути майно не виконаний у встановлений законом строк і державою Україна у спірних правовідносинах не надано жодних гарантій повернення майна, не встановлено строку повернення такого майна, в зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з Державного бюджету України заподіяних позивачу збитків. Щодо посилання на виключну правову проблему в питанні самостійного встановлення судами незаконності дій органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування під час розгляду справ про відшкодування шкоди, суд визначає, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази. Стверджуючи про необхідність попереднього судового рішення, яким має бути встановлено протиправність відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного органу при здійснені кримінального провадження, як підстави для відшкодування шкоди, відповідач не врахував, що спірні деліктні правовідносини виникли у зв`язку з втратою тимчасово вилученого майна, тобто, через дії, які не опосередковуються регулюванням КПК. Вказаний висновок суду повністю кореспондується із правовим висновком, що викладений у постанові Верховного Суду від 12 березня 2019 року по справі № 920/715/17. Щодо позовних вимог позивача про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 50\~000,00 грн. суд зауважує наступне. 19 грудня 2022 року між позивачем та ТОВ «ІЗУМРУД СП» укладено договір перевезення вантажів автомобільним транспортом, відповідно до умов якого позивач взяв на себе зобов`язання 27 грудня 2022 року здійснити перевезення належних Товариству будівельних матеріалів з м. Покровська до с. Іскра Донецької області за допомогою належного позивачу автомобілю Богдан DF-20, д.н.з. [NUMBER] , за що він мав отримати оплату в розмірі 50 000,00 грн. від ТОВ «ІЗУМРУД СП» (а.с. 12-13). 26 грудня 2022 року позивач на виконання вимог п. 5.2 Договору повідомив ТОВ «ІЗУМРУД СП» про неможливість виконання взятих на себе зобов`язань (а.с. 14). В свою чергу ТОВ «ІЗУМРУД СП» повідомило позивача про розірвання укладеного договору (а.с. 14). Відповідно до п. 5.2 Договору сторона, яка не має можливості належним чином виконати свої дії зобов`язання за цим договором внаслідок дії обставин непереборної сили, зобов`язана письмово повідомити іншу сторону про настання зазначених обставин і про передбачуваний термін їх дії потягом однієї доби з моменту їх настання (з додаванням доказів існування таких обставин: документа, виданого Торгово-промисловою палатою України або іншим компетентним органом). В іншому випадку не виконуюча сторона втрачає можливість посилатися на обставини непереборної сили, як на підставу невиконання нею своїх зобов`язань за цим договором. Згідно п. 5.3 Договору, якщо обставини непереборної сили або їх наслідки діють понад три доби, кожна зі сторін має право ставити питання про розірвання цього договору. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Разом з тим, суд доходить висновку, що з урахуванням положень п. 5.3 Договору позивач та ТОВ «ІЗУМРУД СП» дійшли передчасного висновку про розірвання договору, оскільки автомобіль 30 грудня 2022 року був повернутий позивачеві, а отже договір міг бути виконаний, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 50 000,00 грн. Щодо позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та інше. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. У справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року Європейський суд зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків та обставин справи. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікована 17 липня 1997 року). Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права (справедлива сатисфакція потерпілій стороні, справи «Савула проти України», № 12868/05, рішення від 10 грудня 2009 року; «Войтенко проти України», № 18966/02, рішення від 29 червня 2004 року) Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Таким чином,\~ГУНП в\~Донецькій області\~неправомірно у\~передбачений законом\~строк не\~виконало свій\~обов`язок щодо\~повернення тимчасово\~вилученого майна,\~враховуючи тривалість\~вимушених змін\~у житті\~позивача, з урахуванням принципів розумності і справедливості, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та стягнення з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 3\~000,00 грн., що є достатнім для розумного відшкодування позивачу завданої моральної шкоди і не призводить, в свою чергу, до збагачення при встановлених обставинах, напроти становить достатню справедливу форму відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України суд виходить із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір». До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (частина третя статті 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг ); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Враховуючи викладене, суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 вказано, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано: договір про надання правової допомоги від 09 січня 2022 року, укладений між [PERSON] та адвокатом Кузнєцовим О.С. та акт виконаних робіт від 09 січня 2022 року, в якому казано про сплату коштів у розмірі 3\~220,80 грн. (а.с. 95). З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про стягнення пропорційно до задоволеної частини позовних вимог з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь позивача в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 161,04 грн. (3\~000,00 грн. х 3 220,80 грн. : 60\~000,00 грн. = 161,04 грн.). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial