Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

Позивач 24 грудня 2021 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнених вимог просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 1/8 частину домоволодіння [ADDRESS] після смерті батька [PERSON] . Позов мотивовано тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] і позивач як єдиний спадкоємець у встановленому законом порядку звернувся до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та отримав грошові збереження, а стосовно права на спадщину у вигляді частки домоволодіння [ADDRESS] 03 грудня 2020 року позивач отримав постанову про відмову в видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки згідно з довідкою № 6994 від 15 травня 2019 року ДМБТІ за померлою [PERSON] , яка була матір`ю батька позивача, частка у праві власності не значиться і частки в домоволодінні вже розподілені. Тобто батько позивача фактично прийняв спадщину за заповітом після смерті своєї матері [PERSON] , але через помилку в довідці ДМБТІ про право власності на частки в домоволодіння позивач не має можливості отримати спадщину, оскільки оманним шляхом в 2016 році право власності на частину домоволодіння отримала відповідач [PERSON] . Домоволодіння [ADDRESS] з 02 лютого 1949 року на праві спільної часткової власності належало в рівних частках [PERSON] та [PERSON] - по частині. 05 травня 1983 року [PERSON] склала заповіт, за яким належну їй частині будинку заповіла [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Після смерті [PERSON] 07 травня 1983 року спадщину за її заповітом прийняли [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 05 квітня 1985 року у зв`язку з закінченням [PERSON] будівництва нового будинку Б-1 на території спірного домоволодіння, ДМБТІ був складений акт про зміну часток в домоволодінні, на підставі якого виконкомом Ленінської райради народних депутатів м. Дніпропетровська від 11 жовтня 1985 року було узаконено будинок Б-1 за [PERSON] та [PERSON] , встановлено нові частки: [PERSON] - 35/100 часток; [PERSON] - 25/100 часток; [PERSON] та [PERSON] - 40/100 часток, тобто цим рішенням зафіксовано, що новий будинок (Б-1) складає 40/100 частин всього домоволодіння. 24 січня 1986 року Другою Дніпровською державною нотаріальною конторою Романчук О.Г. та [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину на 2/8 частини житлового будинку. Оскільки на час видачі свідоцтва в розпорядженні ДМБТІ були документи про зміну часток спадкодавця з 12 на 25/100, то всім спадкоємцям фактично припадало по 1/16 частині. Рішенням суду від 08 серпня 1988 року частину будинку А-1 розподілено в натурі та визнано, що [PERSON] фактично прийняв спадщину за заповітом, однак [PERSON] не звернувся до ДМБТІ за реєстрацією права власності. Після смерті [PERSON] та [PERSON] їх спадкоємиця [PERSON] 23 січня 2015 року звернулась до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва на право власності, але отримала відмову. В грудні 2020 року позивач звернувся до ДМБТІ з заявою про скасування помилкових реєстрацій, але у встановлений строк не отримав відповіді. Батько позивача на рівні з іншими особами, зазначеними в заповіті від 05 травня 1983 року фактично прийняв у спадщину 1/8 частину домоволодіння. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2022 року позовну заяву повернуто на підставі вимог ст. 185 ЦПК України. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2022 року ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2022 року скасовано, та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 06 грудня 2023 року в судовому засіданні ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Балашов С.В. позовні вимоги не визнали в повному обсязі. Представник третьої особи - Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, письмово просив розглядати справу за його відсутності відповідно до діючого законодавства. Представник третьої особи - КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. У відзиві на позов відповідач посилалась на те, що рішенням Ленінської райради народних депутатів м. Дніпропетровська від 11 жовтня 1985 року затверджено акт ідеальних часток у домоволодінні [ADDRESS] . Рішеннями судів визнано, що частки [PERSON] та [PERSON] у спірному домоволодінні є спільно набутим під час шлюбу майном, в подальшому [PERSON] та [PERSON] розпорядились належним їм майном, уклавши з [PERSON] договори дарування. [PERSON] помер [INFO] . На момент смерті [PERSON] він не мав у власності будь-якої нерухомості. У відповіді на відзив позивач посилався на необґрунтованість відзиву та його невідповідність справжність обставинам справи. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (а.с. 203, том 1), яка залишила заповіт на належну їй частку домоволодіння [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках кожному (а.с. 17, том 1). Згідно ст. 524 ЦК УРСР 1963р. спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР 1963р. часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Статтею 548 ЦК УРСР 1963р. передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963р., визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. 23 січня 1986 року [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] (а.с. 63, том 1). Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 11 жовтня 1985 року № 539/4 «Про домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] ; затверджено акт ідеальних часток, виданий міжміським бюро технічної інвентаризації 05 квітня 1985 року на домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] - 35/100 частки; за [PERSON] - 25/100 частки; за [PERSON] та [PERSON] - 40/100 частки (а.с. 57, том 1). Рішенням Ленінського районного м. Дніпропетровська від 01 березня 1994 року визнано право власності на 20/100 частин домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] (а.с. 62-63, том 1). Рішенням Ленінського районного м. Дніпропетровська від 09 березня 2016 року за [PERSON] визнано право власності на частину домоволодіння, розташованого у [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 65-66, том 1). Заочним рішенням Ленінського районного м. Дніпропетровська від 21 березня 2022 року припинено право спільної часткової власності [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS] , розділивши в натурі домоволодіння, розташовані по [ADDRESS] на окремі домоволодіння з урахуванням будівельно-технічних варіантів, викладених у висновку експерта від 07.06.2021 року за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 4974/4975-20. Виділено в натурі 1/4 частину із спільного майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] та визнано за [PERSON] право власності на частину житлового будинку (частина основної частини житлового будинку літ. «А-1», приміщення в прибудовах літ. «А1» (раніше літ. «а2-1»), літ. А4 (раніше літ. «а1-1»), ґанками літ. «а» (раніше літ. «а2»), літ. «а5» (раніше літ. «а3») як на окреме домоволодіння (квартиру [ADDRESS] ) по [ADDRESS] , що складається з наступних приміщень № 2-3, 2-4, 3-4, 3-5, 3-6 - житлового будинку літ. «А-1» та приміщення в прибудовах літ. "А1" (раніше літ. «А2-1»), літ. а4 (раніше літ. «а1-1»): № 2-1, 2-2, 3-1, 3-2, 3-3 та ґанками літ. «а» (раніше літ. «а2»), літ. «а5» (раніше літ. «а3»), з відповідною частиною надвірних споруд, а саме: сараю літ. "В", убиральні літ. "Д", огорожі літ. "№ 5" (раніше №11), водопровідної колонки літ. № 8 (раніше № 12) (а.с. 118-120, том 1). В силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивач є власником: 20/100 частин домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору дарування від 02 липня 1998 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Гуніною В.І. за реєстровим № 3015; 20/100 частин вказаного домоволодіння - ні підставі договору дарування від 25 липня 2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В. за реєстровим № 3085 (а.с. 236-239, том 1). Після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , позивач звернувся до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою видачу свідоцтва про право на спадщину на частку спірного домоволодіння. Постановою державного нотаріуса Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. від 03 грудня 2020 року позивачу відмовлено у видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на частку домоволодіння [ADDRESS] після смерті батька [PERSON] , який був спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , у зв`язку з відсутністю відомостей про належність їй частки домоволодіння (а.с. 246-247, том 1). При цьому, згідно відповіді КП «ДМБТІ» ДОР від 15.05.2019 року № 6994 станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] містяться відомості про право власності на: 20/100 ч. - за [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.03.1994 року; 20/100 ч. - за [PERSON] на підставі договору дарування від 02.07.1998 року; 1/8 ч. (частка не перереєстрована) - за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.01.1986 року; 1/8 ч. (частка не перереєстрована) - за [PERSON] на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину від 22.11.2003 року; 35/100 ч. - за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 15.08.2012 року (а.с. 247-248, том 1). Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього ж Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У відповідності з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. На підставі ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження 14-364цс19 (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, провадження № 14-499цс19 (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20). Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Разом з тим, позивачем в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження належності спадкодавцю [PERSON] частки домоволодіння [ADDRESS] (правовстановлюючого документу). Також позивачем не було надано суду розрахунок часток у вказаному домоволодінні на теперішній час, тому суд позбавлений можливості перевірити розмір належних співвласникам домоволодіння часток. Приймаючи до уваги те, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 11 жовтня 1985 року № 539/4 змінено частки у спірному домоволодінні, а заявлені позивачем вимоги про визнання за ним права власності на 1/8 частину домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] суперечить вказаному рішенню, тобто позивачем обраний неналежний спосіб захисту його права. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] необґрунтовані, недоведені та безпідставні, а тому задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому за рахунок відповідача не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed