Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , треті особи: Міністерство культури та інформаційної політики України, [PERSON] про спростування недостовірних відомостей. У своїй позовній заяві просив суд визнати недостовірними відомості про [PERSON] , наведені Генеральним директором Національного музею історії України [PERSON] у зазначеній характеристиці, а саме : «призначення відбулося наказом НМІУ від 7 березня 2018 року № 28/2-к, без відповідної базової освіти та досвіду роботи в галузі музейної справи, всупереч кваліфікаційних вимог та вимог посадової інструкції завідувача філіалу НМІУ- МІКУ, затвердженої генеральним директором НМІУ від 20 березня 2018 року. Кваліфікаційні вимоги до вказаної посади - повна вища освіта відповідного напрямку підготовки (магістр, спеціаліст), стаж музейної роботи за професіями керівників нижчого рівня не менше 1 року (магістр), або не менше 3 років (спеціаліст). За час роботи на посаді завідувача філіалом виявив організаторські здібності, але за браком досвіду роботи в музейній справі, відсутності відповідної базової освіти , має проблеми в плануванні та усвідомленні змісту роботи. Скеровує роботу підрозділу за поточними завданнями, отриманими від керівництва музею. В роботі виявляв самовпевненість, приймав самочинні та некомпетентні рішення всупереч встановленому режиму охорони майна музею, не інформуючи про це адміністрацію, без надання пояснення та уникаючи дисциплінарної відповідальності. В колективі музею ставлення до [PERSON] є неоднозначним. Вчиняв дії на шкоду репутації закладу» та просив зобов`язати Генерального директора Національного музею України [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, шляхом відкликання зазначеної характеристики у адвоката Ради адвокатів м. Києва [PERSON] .; стягнути з Генерального директора Національного музею історії України [PERSON] на користь [PERSON] . Свою позовну заяву обґрунтував тим, що 20.03.2018р. відповідно до Наказу НМІУ №28/2-к від 07.03.2018р. (Про прийняття на роботу) Позивач був призначений на посаду Завідувача Філіалом НМІУ-МІКУ. 17.03.2020р. на посаду Генерального директора Національного музею історії України був призначений [PERSON] 10.08.2021 року адвокат Сидорова Ірина Миколаївна звернулась з Адвокатським запитом №360 до Генерального директора Національного музею історії України Андрощука Ф.О. про надання характеристики з місця роботи щодо свого клієнта, завідувача Філіалом НМІУ-МІКУ Хардаєва О.В. 17.09.2021 року адвокат Сидорова І.М. направила на адресу Національного музею історії України повторний адвокатський запит №355 з проханням надати характеристику з місця роботи завідувача Філіалом НМІУ-МІКУ Хардаєва О.В. 28.09.2021 року НМІУ надало документи, що запитувались у зазначених вище адвокатських запитах, а саме: оригінал Характеристики з місця роботи Позивача. Враховуючи, що інформація, яка наведена у вказаній Характеристиці є недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію Позивача, останній звернувся з позовом до суду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2022 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду. 17 квітня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач заперечував обставини, викладені у позовній заяві, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи без його участі, просив позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, на адресу суду надходило клопотання про розгляд справи за його відсутності, проси позовні вимоги залишити без задоволення. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Дослідивши матеріали справи судом було встановлено наступне. 31 грудня 2015 року відповідно до наказу Національного музею історії України №357 було затверджено Положення про Філіал Національного музею історії України- музей історичних коштовностей України. Відповідно до п. 1.2 Положення, Філіал НМІУ- МІКУ є структурним підрозділом у загальній структурі НМІУ згідно Наказу Міністерства культури України № 844 від 27 жовтня 2015 року «Про затвердження структури НМІУ» Відповідно до п. 1.3 Положення , структурними підрозділами Філіалу НМІУ - МІКУ є: науково - дослідний відділ, відділ екскурсійного обслуговування та відділ молодшого музейного персоналу. Відповідно до п. 1 5.1 Положення , безпосереднє керівництво Філіалом НМІУ - МІКУ здійснює завідувач Філіалу. Відповідно до п. 5.3 Положення, завідувач Філіалу в установленому порядку здійснює контроль за діяльністю своїх структурних підрозділів та несе персональну відповідальність за виконанням Філіалом НМІУ-МІКУ планових показників, наказів та розпоряджень керівництва музею і державних органів влади. 20 березня 2018 року відповідно до Наказу НМІУ № 28/2-к від 7 березня 2018 року позивач був призначений на посаду завідувача Філіалом НМІУ-МІКУ. 17 березня 2020 року на посаду Генерального директора Національного музею історії України бу призначений [PERSON] . Протягом 2018 - 2021 років позивач працював на посаді керівника Філіалу НМІУ-МІКУ. 10 серпня 2021 року адвокат Сидорова І.М. звернулась з адвокатським запитом № 360 до Генерального директора Національного музею історії України [PERSON] про надання характеристики з місця роботи щодо. Свого клієнта, завідувача філіалом НМІУ - МІКУ [PERSON] 17 вересня 2021 року, не дочекавшись відповіді на вказаний вище адвокатський запит адвокат [PERSON] направила на адресу Національного музею історії України повторний адвокатський запит № 355 з проханням надати характеристику з місця роботи завідувача Філіалом НМІУ - МІКУ [PERSON] 28 вересня 2021 року НМІУ надало документи , що запитувалось у зазначених вище адвокатських запитах, а саме : оригінал характеристики з місця роботи завідувача Філіалом НМІУ - МІКУ [PERSON] за підписом Генерального директора НМІУ [PERSON] . У зазначеній характеристиці генеральний директор НМІУ [PERSON] зазначає, що 20 вересня 2018 року позивач був призначений завідувача філіалом НМІУ - МІКУ; призначення відбулося Наказом НМІУ від 7 березня 2018 року № 28/2 -к без відповідної базової освіти та досвіду роботи в галузі музейної справи, всупереч кваліфікаційних вимог та вимог посадової інструкції завідувача філіалу НМІУ - МІКУ, затвердженої генеральним директором НМІУ від 20 березня 2018 року . Кваліфікаційні вимоги до вказаної посади відповідного напрямку підготовки , стаж музейної роботи за професіями керівників нижчого рівня не менше 1 року , або не менше 3 років.; за час роботи на посаді завідувача філіалом виявив організаторські здібності, але за браком досвіду роботи в музейній справі, відсутності відповідної базової освіти, має проблеми в плануванні та усвідомленні змісту роботи. Скеровує роботу підрозділу за поточними завданнями, отриманими від керівництва музею; приймав самочинні та некомпетентні рішення всупереч встановленому режиму охорони майна музею, не інформуючи про це адміністрацію, без надання пояснення та уникаючи дисциплінарної відповідальності, в колективі музею ставлення до [PERSON] є неоднозначним; вчиняв дії на шкоду репутації НМІУ. В своєму відзиві відповідач надав пояснення щодо недостатньої кваліфікації на момент призначення. Щодо недостатньої кваліфікації позивача відповідач зазначив. Так, відповідно до п. 5.4 Положення про філіал на посаду завідувача кафедри філіалу призначається особа з повною вищою освітою відповідного напрямку підготовки . Післядипломна освіта в галузі управління. Стаж музейної роботи за професіями керівників нижчого рівня : для магістра - не менше 2, для спеціаліста - не менше 3 років. На момент призначення позивач не мав вищої освіти відповідного напряму, не мав стажу музейної роботи на посаді керівників нижчого рівня та не мав післядипломної освіти в галузі управління. З приводу самочинних та некомпетентних рішень всупереч режиму охорони майна і уникнення дисциплінарної відповідальності, зазначили про те, що 3 серпня 2021 року співробітниками музею з`ясовано , що кабінет на 2 поверсі корпусу 7 за адресою : [ADDRESS] , в якому на той час знаходилося робоче місце позивача , не перебуває під сигналізацією. На запит Національного музею історії України до Печерського РВ УПО в м. Києві щодо обставин відключення зазначеного кабінету від пульта охоронної сигналізації було надано копію листа на бланку НМІУ за підписом завідувача філіалом НМІУ «Музей історичних коштовностей» Хардаєва О.В., датованого 10 жовтня 2020 року № 116. Однак , у [PERSON] були відсутні повноваження подавати та підписувати від імені музею будь - які листи, змінюючи обсяг прав та обов`язків музею, зокрема про відмову від сигналізації, а сам лист не пройшов реєстрацію НМІУ та відсутній у реєстрі вихідної документації музею. На думку відповідача, [PERSON] самовільно відключив від послуг охоронної сигналізації службове приміщення НМІУ, створивши загрозу збереженню майна музею та музейних цінностей та не повідомивши про це генерального директора. У зв`язку із викладеним НМІУ звернувся до Печерського РВ УПО в м. Києві листом від 4 серпня 2021 № 532 з вимогою підключити до охоронної сигналізації зазначений кабінет, що й було зроблено 4 серпня 2021 року та усунуто порушення режиму схоронності майна. Відповідно до ч. 2 ст. 148 КЗпП дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Оскільки проступок позивача було виявлено пізніше зазначеного строку, дисциплінарне стягнення не було накладено. Щодо інформації, стосовно некомпетентності позивача як керівника філіалу НМІУ - МІКУ. Відповідно до п. 6.1 Посадової інструкції завідувача філіалу НМІУ - МІКУ та п. 5.4Положення про Філіал НМІУ - МІКУ, позивач , як його керівник, має вищу освіту відповідного напрямку підготовки (у 2010 році закінчив Національну академію внутрішніх справ України і отримав ступінь магістра права). У відповідності до п. 6.2 посадової інструкції завідувача філіалу НМІУ - МІКУ, позивач , як його керівник, має більше 10 років стажу в галузі права; за час роботи на посаді керівника філіалу НМІУ - МІКУ позивач активно працював і не мав жодних нарікань з боку відповідача; відповідно до довідки № 733 від 18 жовтня 2021 року позивачу рекомендовано встановити надбавки та премії до його посадового окладу за складність і напруженість в роботі; відповідно до висновків атестаційної комісії НМІУ від 21 березня 2019 року позивач вдало пройшов атестацію і за висновками комісії відповідає займаній посаді. Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один із таких заходів стягнення як догана або звільнення. Жодного стягнення впродовж усієї роботи позивача на посаді керівника філіалу НМІУ - МІКУ з боку відповідача не застосовувалось. Щодо інформації прийняття позивачем самочинних та некомпетентних рішень всупереч встановленому режиму охорони майна музею, не інформуючи про це адміністрацію , без надання пояснення та уникаючи дисциплінарної відповідальності та вчинення позивачем дій, спрямованих на шкоду репутації закладу НМІУ. Відсутність будь - яких стягнень, матеріалів службових перевірок та будь - яких інших документів упродовж усієї роботи позивача на посаді завідувача філіалу НМІУ - МІКУ з боку НМІУ свідчить про те, що позивач не приймав самочинних та некомпетентних рішень всупереч встановленому режиму охорони майна музею. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. У статтях 28, 68 Конституції України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. У відповідності до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб і на свій вибір. Згідно із частиною першою статті 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації Частина 4 статті 277 ЦК України передбачає, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Згідно із ч. 5 та ч. 7 ст. 277 ЦК України якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до частини першої статті 297 ЦК України, кожен має право на повагу його гідності і честі. Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19 постанови від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а такожділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформаціїнедостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. У пункті 15 зазначеної постанови роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в)поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У пункті 25 Пленум Верховного суду України зазначив, що спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4, п. 5 зазначеної Постанови "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 року за N 1, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальноїцінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь /поведінки/ загальноприйнятим уявленням про добро та зло. Фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також, на спростування цієї інформації. Однією із складових правопорушення, наявність якої може бути підставою для задоволення позову, є поширення недостовірної інформації. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи дідової репутації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладенанеправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Вирішуючи спір, суд також, виходить з того, чи є інформація, що міститься в сюжетах та статті є: а) фактичними твердженнями чи оціночними судженнями; б) чи є вона достовірною. Суд враховує при цьому правову позицію Європейського суду з прав людини щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «факт». Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначив, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) (п. 15 Постанови ВСУ № 1). Дослідивши зміст інформації, яку позивач просить визнати недостовірною та такою, що порушує ділову репутацію суд приходить до висновку, що ця інформація є фактичними твердженнями. Викладена у листі інформація безпосередньо стосується особи Позивача. Суд зазначає, що у наведених висловлюваннях відповідачами використані мовні засоби, які репрезентують чітке, однозначне, точне позначення фактів, які можна довести або спростувати, що неможливо зробити з оціночним судженням. Оспорювана інформація сформульована ними способом категоричного висловлювання у формі існування конкретних обставин (фактів). Також відсутні будь-які стилістичні конструкції або інші способи, які б вказували на те, що повідомлена інформація є суб`єктивною думкою та особистим поглядом на певні події і відображає особисту точку зору, тобто відсутні ті мовні засоби, які є характерними для оціночних суджень. Про те, що йдеться про фактичні дані, свідчить також загальний тон висловлювань у контексті оспорюваної інформації. Частина 2 статті 302 ЦК України зазначає, що фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Достовірність є однією з найсуттєвіших загальних властивостей інформації. Переконання в достовірності інформації покладається на особу, яка її поширює. Достовірність є основоположною вимогою щодо інформації, це загальна властивість інформації, яка визначає ступінь об`єктивно точного відображення подій, фактів, що мали місце. Достовірність у журналістиці - це стандарт журналістської діяльності. Зміст цього стандарту зводиться до того, що кожен факт, який подається в матеріалах повинен мати ідентифіковане та надійне джерело інформації. Посилання на компетентне джерело інформації є єдиним доказом того, що речі, про які розповідають, відбуваються насправді, позбавлені такої ознаки, як домисел, а також формує підстави для того, щоб не тільки автор матеріалу був переконаний, що інформація перевірена і точна, а й читач мав можливість переконатися в цьому. Вимога відповідності фактів реальним подіям чи даним становить змістову частину стандарту точності. Точність фактів досягається їх ретельною перевіркою. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки "інформації" чи "ідей", які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає "демократичного суспільства" (рішення у справі "Карпюк та інші проти України від 06 жовтня 2015 року). Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, пункт 46). Суд виходить з того, що наведена у позовній заяві інформація, яку позивач просить спростувати, за своїм змістом спрямована на заподіяння шкоди діловій репутації позивача, дискредитацію його в очах широкого кола осіб. У відповідності до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, оскільки у діях відповідачів наявні усі обов`язкові ознаки правопорушення юридичного складу. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст. 88 ЦПК України стягує з відповідачів на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 908,00 грн та 64,00 грн поштових витрат. На підставі ст. ст. 32, 34, 68 Конституції України; ст. ст. 94, 201, 277, 278, 297 ЦК України, Закону України «Про інформацію», з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1, Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди»,

Outcome: approved