Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

В квітні 2021 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Дасюка В.В. звернувся до суду із позовом до відповідачів Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), відповідно до якого просив стягнути солідарно із відповідачів на користь позивача на відшкодування матеріальної шкоди суму в розмірі 1165799,00 грн. та на відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 220980,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 09.12.2015 року Департаментом міського благоустрою та збереження природного середовища Київської міської державної адміністрації було видано Комунальному підприємству «Київблагоустрій» доручення № 475/12-15К щодо вжиття заходів шляхом демонтажу самовільно встановлених елементів благоустрою в разі відсутності проектно-дозвільної документації на їх розміщення за адресою: [ADDRESS] . 10.12.2015 року КП «Київблагоустрій» на підставі вказаного доручення було здійснено демонтаж об`єктів нерухомого майна (гаража) за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS]. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.04.2018 року у справі № 826/11390/16, позов [PERSON] до Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунального підприємства «Київблагоустрій» про визнання протиправними та скасування доручення та припису, було задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано припис Комунального підприємства «Київблагоустрій» № 1515991 від 27.11.2015 р. Визнано протиправним та скасовано доручення № 475/12-15, видане КП «Київблагоустрій» щодо вжиття заходів шляхом демонтажу самовільно встановлених елементів благоустрою за адресою: [ADDRESS] . Визнано протиправними дії Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища Київської міської державної адміністрації та Комунального підприємства «Київблагоустрій» щодо видання доручення для демонтажу належних [PERSON] об`єктів нерухомого майна (нежитлових приміщень), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Визнано протиправними дії Комунального підприємства «Київблагоустрій» щодо демонтажу належних [PERSON] об`єктів нерухомого майна (нежитлових приміщень), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Зазначене рішення суду набрало законної сили. Позивач вказує, що з мотивувальної частини зазначеного рішення суду вбачається, що судом встановлено, що в оскаржуваному дорученні міститься адреса нерухомого майна, який підлягає демонтажу: [ADDRESS] , яка не відповідає адресі, зазначеній в оскаржуваному приписі: [ADDRESS] . При цьому, фактично було демонтовано гаражі за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] . Позивач вказує, що внаслідок протиправної поведінки та протиправного демонтажу нерухомого майна, йому було завдано матеріальної шкоди, яка, відповідно до звіту, становить загальну суму в розмірі 1165799,00 грн. Крім того, позивач вказує, що внаслідок протиправних рішень та дій відповідачів йому було завдано моральних страждань, в т.ч. з огляду на позбавлення його можливості належної реалізації права власності на об`єкти нерухомості, а тому за рахунок відповідачів позивачу має бути відшкодована моральна шкода, яка позивачем із розрахунку одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць порушення його прав була оцінена в сумі 220980,00 грн. Посилаючись на викладене, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Слободянюк А.В. від 16.04.2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. В липні 2021 року представником позивача було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив суд стягнути солідарно із відповідачів на користь позивача на відшкодування матеріальної шкоди суму в розмірі 1199000,00 грн. та на відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 220980,00 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29.07.2021 року, було прийнято заяву про збільшення позовних вимог, та вирішено в подальшому здійснювати розгляд справи з урахуванням уточнених позовних вимог. В травні 2021 року до суду від представника відповідача Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Так, рішення суду у справі № 826/11390/16 не є преюдиційним при розгляді даної справи, оскільки, адреса зазначена у приписі та дорученні не співпадають з адресою нерухомого майна позивача, при вирішення адміністративного спору не досліджувались обставини набуття позивачем права власності на майно, підстави та законність проведення реконструкції цього майна та інше. Крім того, у дорученні департаменту № 064-12241 від 08.12.2015 року була зазначена адреса: [ADDRESS] . Однак, в акті № 213/оз від 10.12.2015 року про демонтаж приміщення складався за адресою: [ADDRESS] та було проведено силами КП «Київблагоустрій». Зазначене свідчить, що позивачем не доведено, що оскаржуваний припис КП «Київблагоустрій» № 1515991 від 27.11.2015 року та доручення Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 064-12241 стосувались майна позивача. Також стороною позивача не було надано суду доказів володіння земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] , доказів сплати земельного податку та податку на нерухомість, а також доказів присвоєння спорудами відповідної поштової адреси. Наданий позивачем звіт із визначення вартості збитків не відповідає вимогам закону, а відтак не підтверджує розмір пред`явленої до стягнення суми збитків. Крім того, сторона відповідача заперечувала і проти задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, оскільки, позивачем не було доведено протиправності дій відповідачів під час демонтажу гаражу, а також позивачем не було надано суду доказів на підтвердження розміру завданої моральної шкоди. Посилаючись на викладене, а також з огляду на недоведеність позовних вимог як в частині матеріальної, так і в частині моральної шкоди, сторона відповідача вказує на відсутність підстав для задоволення позову. В червні 2021 року до суду від представника відповідача Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що демонтаж був здійснений виключно будівельних матеріалів з урахуванням вимог чинного законодавства та на законних підставах. Відсутні правові підстави та докази для притягнення відповідачів до солідарної відповідальності. Рішення суду у справі № 826/11390/16 не є преюдиційним при розгляді даної справи, та не впливає на приватно-правові відносини позивача. Нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] після їх реконструкції не введено в експлуатацію, та у позивача відсутнє право власності/користування земельною ділянкою за вказаною адресою. Наданий стороною позивача звіт про оцінку майна є неналежним та недостовірним доказом, оскільки, вартість об`єкту в 4 рази перевищує вартість придбаного майна. Крім того, сторона відповідача посилалась на відсутність складу цивільного правопорушення (неправомірність поведінки, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, вина), та, як наслідок, відсутність правових підстав для застосування ст. 1166 ЦК України. Також позивачем не надано доказів на підтвердження завдання йому діями відповідача моральної шкоди, що свідчить про відсутність підстав для її відшкодування за рахунок відповідача. В липні 2021 року до суду від представника відповідача Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшла заява про застосування до позовних вимог строків позовної давності. В зв`язку із відрядженням судді Слободянюк А.В. до Дніпровського районного суду м. Києва, на підставі розпорядження керівника апарату суду № 182 від 23.02.2022 року, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Чередніченко Н.П. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08.11.2022 року, клопотання представника відповідача Комунального підприємства «Київблагоустрій» Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про призначення судової експертизи по даній цивільній справі було задоволено. Призначено у справі судову комплексну будівельно-технічну та оціночно-будівельну експертизу, проведення якої було доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. Постановою Київського апеляційного суду від 26.01.2023 року, ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 08.11.2022 року від 26.01.2023 року було скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.04.2023 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, та просив позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Представник відповідача Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені у відзиві на позов. Представник відповідача Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені у відзиві на позов. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до частини 1 статтей 316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Зокрема, відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини в справі "Золотас проти Греції" стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, № 66610/09). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі "Капітал Банк АД проти Болгарії" (Capital Bank AD v. Bulgaria, № 49429/99). Відповідно до ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно з положеннями статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Положеннями частини 1 статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Так, згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч. 2 ст. 22 ЦК України). Судом встановлено, що позивач [PERSON] , відповідно до договору купівлі-продажу від 23.12.2014 р., придбав об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення (колишній гараж), розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 27,2 кв.м., а також, відповідно до договору купівлі-продажу від 13.07.2015 р., придбав об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , площею 36,5 кв.м. Вказані об`єкти зареєстровані на праві приватної власності за позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 536519180361 та № 678660180361, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень індексні номери: 31464790, 40532665. 27.11.2015 року провідним інспектором КП "Київблагоустрій" видано припис № 1515991 про оформлення контрольної картки на проведення будівельних робіт. 08.12.2015 року Департаментом міського благоустрою та збереження природного середовища Київської міської державної адміністрації було видано КП "Київблагоустрій" доручення № 475/12-15 К щодо вжиття заходів шляхом демонтажу самовільно встановлених елементів благоустрою в разі відсутності проектно-дозвільної документації на їх розміщення за адресою: [ADDRESS] . 10.12.2015 року КП "Київблагоустрій" на підставі вказаного доручення було здійснено демонтаж об`єктів нерухомого майна (гаража) за адресою: [ADDRESS] та зафіксовано актом проведення демонтажу, та описом демонтованого майна. Листом-відповіддю від 28.01.2016 № 043-63 КП "Київблагоустрій" зазначив, що гараж за адресою: [ADDRESS] демонтовано 10.12.2015 на виконання доручення Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища Київської міської державної адміністрації від 08.12.2015 № 064-12241, про що свідчить акт проведення демонтажу від 10.12.2015 № 213/03. Позивач, вважаючи дії та рішення відповідачів протиправними, звернувся до суду із позовом про визнання їх протиправними та скасування. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.04.2018 року у справі № 826/11390/16, позов [PERSON] до Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунального підприємства «Київблагоустрій» про визнання протиправними та скасування доручення та припису, було задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано припис Комунального підприємства «Київблагоустрій» № 1515991 від 27.11.2015 р. Визнано протиправним та скасовано доручення № 475/12-15, видане КП «Київблагоустрій» щодо вжиття заходів шляхом демонтажу самовільно встановлених елементів благоустрою за адресою: [ADDRESS] . Визнано протиправними дії Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища Київської міської державної адміністрації та Комунального підприємства «Київблагоустрій» щодо видання доручення для демонтажу належних [PERSON] об`єктів нерухомого майна (нежитлових приміщень), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Визнано протиправними дії Комунального підприємства «Київблагоустрій» щодо демонтажу належних [PERSON] об`єктів нерухомого майна (нежитлових приміщень), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2018 року, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.04.2018 року було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 30.07.2020 року, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.04.2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2018 року, було залишено без змін. З мотивувальних частина зазначених рішень вбачається, що судами було встановлено, що відповідно до висновків звіту - фіксації за результатами виконання фіксації, обстеження і оцінки технічного стану залишків будівельних конструкцій двох нежитлових будівель за адресою: [ADDRESS] , та [ADDRESS] , - спеціалізована організація ПП «Діагностика 2010» зафіксовано залишки стрічкових цегляних фундаментів, які підтверджують фактичну забудову будівель по [ADDRESS] та [ADDRESS] до реконструкції на площі 80,41 кв.м. та нову конструкцію фундаментального ростверку на площі 74,25 кв.м. Ці ж відомості зафіксовано в технічному паспорті на нежитлові приміщення [ADDRESS] . З наведених висновків звіту-фіксації та технічного паспорту на нежиле приміщення [ADDRESS] вбачається наявність фундаменту в демонтованих об`єктах нерухомого майна, гаражів за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] , а відтак, останні, за вимогами закону не можуть бути віднесені до малих архітектурних форм та тимчасових споруд, а тому судом було констатовано відсутність у відповідачів достатніх підстав для їх демонтажу, оскільки, знесення об`єктів нерухомого майна, у разі здійснення самочинного будівництва, здійснюється у порядку, передбаченому ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та ст. 376 ЦК України иключно на підставі рішення суду. Крім того, з мотивувальних частин зазначених рішень вбачається, що в оскаржуваному дорученні міститься адреса об`єкту нерухомого майна, який підлягає демонтажу: [ADDRESS] , яка не відповідає адресі, зазначеній в оскаржуваному приписі: [ADDRESS] . При цьому, судами було зазначено, що фактично було демонтовано гаражі за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , які є окремими стоячими одноповерховими гаражами, та належать позивачу. Виходячи із системного аналізу фактичних обставин справи № 826/11390/16 та норм чинного законодавства, суди прийшли до висновку, що дії Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища Київської міської державної адміністрації та Комунального підприємства «Київблагоустрій» щодо видання доручення для демонтажу належних [PERSON] об`єктів нерухомого майна, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та дії Комунального підприємства «Київблагоустрій» щодо демонтажу належних [PERSON] об`єктів нерухомого майна, що знаходяться за адресою: за адресою: [ADDRESS] , - є протиправними, а відтак припис КП «Київблагоустрій» № 1515991 від 27.11.2015 р. та доручення № 475/12-15 КП «Київблагоустрій» щодо вжиття заходів шляхом демонтажу самовільно встановлених елементів благоустрою за адресою: за адресою: [ADDRESS] , судами було визнано протиправними та такими, що підлягають скасуванню. Поруч із цим, варто вказати, що резолютивна частина рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.04.2018 року у справі № 826/11390/16, не містить вказівок про визнання дій Комунального підприємства «Київблагоустрій» щодо демонтажу належного [PERSON] об`єкту нерухомого майна, що знаходяться за адресою: за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що внаслідок протиправної поведінки та протиправного демонтажу нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , позивачу було завдано матеріальної шкоди, яка підлягає солідарному стягненню із відповідачів. Заперечуючи проти позовних вимог сторона відповідачів серед іншого вказувала на недоведеність позовних вимог, в т.ч. щодо пред`явленої до стягнення суми збитків. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд приймає до уваги те, що за змістом ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової та моральної (немайнової) шкоди іншій особі. Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Отже, для відшкодування матеріальної (майнової) та моральної шкоди необхідно встановити і довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. При цьому, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Тобто, встановлення прямого причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність є причиною, а збитки, яких зазнала потерпіла особа, - наслідком такої протиправної поведінки. Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи. Згідно із статтею 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазначала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Тобто, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу, а позивач у свою чергу повинен довести наявність шкоди та її розмір. Суд може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Таким чином для вирішення питання про відшкодування матеріальної шкоди необхідно встановити: наявність шкоди, протиправність дій відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Кожна із цих складових є обов`язковою умовою для відшкодування завданої шкоди. Згідно статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Тобто, розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент його пошкодження (знищення) або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, як це визначено ст. 13 ЦПК України. Кожна сторона, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами, розумінні ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Положеннями ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем у даній справі були заявлені вимоги про стягнення матеріальної шкоди, пов`язаної із демонтажем його майна розміщеного за адресою: [ADDRESS] . Проведення демонтажу Департаментом міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради було доручено КП «Київблагоустрій». Зазначені обставини дають підстави для висновків про те, що саме з вини відповідальних осіб КП «Київблагоустрій» було вчинено дії щодо знищення належного позивачу майна, а відтак саме зазначене підприємство є належним відповідачем за пред`явленими позовними вимогами. Однак, позивачем було заявлено вимогу про солідарне стягнення збитків із відповідачів Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), та Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), що, на переконання суду, за встановлених обставин є помилковим та свідчить про те, що Департамент міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) є неналежним відповідачем у даній справі. Крім того, суд вважає, що розмір майнової шкоди заявлений позивачем в розмірі 1199000,00 грн. не доведений належними та достатніми доказами. Як вже зазначалось вище, позивач [PERSON] , відповідно до договору купівлі-продажу від 23.12.2014 р., придбав об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення (колишній гараж), розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 27,2 кв.м. Продаж зазначеного майна здійснено за ціною - 146773,74 грн. Крім того, позивач [PERSON] , відповідно до договору купівлі-продажу від 13.07.2015 р., придбав об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , площею 36,5 кв.м. Продаж зазначеного майна здійснено за ціною - 149905,00 грн. Державна архітектурно-будівельна інспекція України листом від 18.11.2015 року № 40-203.19/10131 повідомила, що Департаментом Держархбудінспекції під час перевірки 30.10.2015 року встановлено, що за вказаною адресою виконувались роботи із демонтажу цегляних стін гаражу, що не відповідає виданій декларації № КВ083152880107 "Реконструкція нежитлових приміщень з їх об`єднанням" та встановлено, що надана проектна документація, яка розроблена проектною організацію ТОВ "ІБК "Лекуш", розроблена з порушенням державних будівельних норм, чим порушено ст. 26 Закону України "Про архітектурну діяльність", а тому було видано припис про зупинення будівельних робіт з вимогою усунути допущені порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності. Рішенням від 10.11.2015 року № 31 "д" Департаментом Держархбудінспекції скасовано реєстрацію зазначеної вище декларації. Так, [PERSON] звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, у якій просив суд: 1) визнати дії Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві щодо скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт «Реконструкція нежитлових приміщень з їх об`єднанням за адресою: [ADDRESS] » від 15.10.2015 № КВ 083152880107 протиправними; 2) визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві «Про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт» від 10.11.2015 № 31; 3) зобов`язати департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві поновити реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт «Реконструкція нежитлових приміщень з їх об`єднанням за адресою: [ADDRESS] » від 15.10.2015 № КВ 083152880107. Однак, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.04.2016 оку у справі № 826/26123/15, в задоволенні зазначеного позову було відмовлено. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2016 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.04.2016 оку у справі № 826/26123/15 було залишено без змін. З мотивувальних частин зазначених рішень вбачається, що судами було встановлено, що проектом «Реконструкція нежитлових приміщень з їх об`єднанням, за адресою: [ADDRESS] » передбачено знесення існуючих будівель та зведення на їх місці однієї будівлі з тими ж габаритними розмірами, що й до реконструкції. Згідно пункту 3.21 ДБН А.2.2-3:2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництва» реконструкція передбачає повне або часткове збереження елементів несучих і огороджувальних конструкцій, а проектом та робочою документацією розробленою товариством з обмеженою відповідальністю «Інженерно-будівельна компанія «Лекуш», передбачено демонтаж всіх несучих і огороджувальних конструкцій, що, в свою чергу, відповідно до пункту 3.11 ДБН А.2.2-3:2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництва», є новим будівництвом. Враховуючи викладене, суди вказали на те, що проектна документація, яка розроблена проектною організацією товариством з обмеженою відповідальністю «Інженерно-будівельна компанія «Лекуш», та передана замовнику будівництва громадянину [PERSON] , розроблена з порушенням державних будівельних норм, а саме: вид будівельних робіт (реконструкція) не відповідає намірам забудови відповідно до проектної документації, чим порушено статтю 26 Закону України «Про архітектурну діяльність». Судами у вказаній справі було констатовано, що виявлені Департаментом недостовірні дані, які наведені у зареєстрованій декларації про початок виконання будівельних робіт «Реконструкція нежитлових приміщень з їх об`єднанням за адресою: [ADDRESS] » від 15.10.2015 №КВ 083152880107 дають підстави вважати зазначені об`єкти будівництва самочинним будівництвом, а тому рішення Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві «Про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт» від 10.11.2015 № 31 є обґрунтованим та не підлягає скасуванню. Наведене в сукупності свідчить, що позивачем після набуття права власності на вказані об`єкти нерухомості, здійснювались будівельні роботи, в т.ч. і щодо демонтажу всіх несучих і огороджувальних конструкцій об`єктів нерухомості, а відтак технічний стан об`єктів нерухомості на момент набуття права власності та на момент їх демонтажу, - був різним. На підтвердження суми завданих збитків внаслідок протиправного демонтажу належних позивачу об`єктів нерухомості, після збільшення позовних вимог, стороною позивача було надано суду висновок експерта № 1178/06-2021 від 29.06.2021 року за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи, відповідно до якого дійсна (ринкова) вартість нежитлового приміщення, площею 36,5 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] , станом на 10.12.2015 року, виходячи із доброго технічного стану становила суму в розмірі 680000,00 грн., а дійсна (ринкова) вартість нежитлового приміщення, площею 27,2 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] , станом на 10.12.2015 року, виходячи із доброго технічного стану становила суму в розмірі 519700,00 грн. Зі змісту зазначеного висновку вбачається, що експертом при дослідженні розміру вартості майна було використано, в т.ч. копія технічного паспорту на нежитлове приміщення [ADDRESS] , складеного ТОВ «БТІ Сервіс» станом на 05.04.2016 року, тобто фактично вже після початку проведення позивачем будівельних робіт на об`єкті. Варто вказати, що експертом вартість об`єктів нерухомого майна була визначена, виходячи із їх доброго технічного стану, однак, доказів того, що вказані об`єкти станом на 10.12.2015 року мали добрий технічний стан, матеріали справи не містять, як і не містять переконливих доказів реальної вартості втраченого майна, в т.ч. після проведення позивачем будівельних робіт на об`єктах. На переконання суду, наданий стороною позивача висновок не має значення для правильного вирішення даного спору в частині відшкодування матеріальних збитків, адже він стосується виключно ринкової вартості об`єктів нерухомості станом на певний період, та не містить висновків про реальну вартості втраченого майна та/або розміру вартості виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Вказаний висновок, як єдиний доказ на підтвердження розміру матеріальної шкоди, - суд не приймає, оскільки цей доказ не може бути підтвердженням реальної вартості втраченого майна та відповідно матеріальної шкоди у вказаному позивачем розмірі. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача не доведено достатніми та належними доказами пред`явлений до стягнення розмір завданої матеріальної шкоди відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженого майна, що є обов`язковим у даному спорі, а відтак наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди. В частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 220980,00 грн., суд зазначає наступне. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). Статтею 56 Конституції України, кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому доведенню у спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При визначенні розміру завданої моральної шкоди суд зобов`язаний врахувати положення п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 щодо характеру та обсягу немайнових втрат, засад розумності, виваженості та справедливості. Пред`явивши вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивачем в тексті позову було вказано про наявність завданих позивачу моральних страждань, однак, доказів на підтвердження зазначених тверджень та реально понесених немайнових втрат, - матеріали справи не містять. На переконання суду, сама по собі наявність судового рішення про визнання протиправними рішення та дій по демонтажу належних позивачу об`єктів нерухомого майна, за відсутності відповідних доказів завдання повивачу реальних моральних страждань та їх розмір, - безумовно не свідчить про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував завдання позивачу моральної шкоди, в зв`язку із протиправними діями відповідачів, а також не обґрунтовано належними та допустимими доказами розміру завданої моральної шкоди, а відтак в задоволенні позовних вимог в цій частині слід також відмовити. З огляду на те, що суд прийшов до висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди по суті пред`явлених позовних вимог, а відтак заява сторони відповідача про застосування до позовних вимог строків позовної давності судом не вирішувалась. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed