Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою про поділ спільного майна подружжя. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24 квітня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20.01.2017 шлюб між сторонами розірвано. За час шлюбу було набуто спільне майно, а саме: квартира [ADDRESS] , земельна ділянка площею 0,1га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована в [ADDRESS], кадастровий номер 3221886000:03:116:0750, та земельна ділянка площею 0,918 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в [ADDRESS], кадастровий номер 3221886000:03:116:1126. У зв`язку з викладеним позивачка [PERSON] просить визнати майно спільною сумісною власністю та поділити спільне майно подружжя. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.02.2020 позов [PERSON] задоволено. Визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,1га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована в [ADDRESS], кадастровий номер 3221886000:03:116:0750, та земельну ділянку площею 0,918 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в [ADDRESS], кадастровий номер 3221886000:03:116:1126. В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 77,30кв.м., житловою площею 43,70кв.м. визнано право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована в [ADDRESS], кадастровий номер 3221886000:03:116:0750, визнано право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,918 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в [ADDRESS], кадастровий номер 3221886000:03:116:1126. В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 77,30кв.м., житловою площею 43,70кв.м., визнано право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована в [ADDRESS], кадастровий номер 3221886000:03:116:0750, визнано право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,918 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в [ADDRESS], кадастровий номер 3221886000:03:116:1126. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03.06.2021, заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення суду - задоволено. Заочне рішення за позовом за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя - скасовано і призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. Від [PERSON] 14.09.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначає, що отримані ним грошові кошти від продажу нерухомого майна, земельної ділянки, площею 0,1490га, кадастровий номер 322188600102:103:0102, що знаходиться за адресою [ADDRESS] є його особистими коштами, так як вони отримані ним від продажу майна, яке належало його батькам та ці кошти було вкладено у придбання спірної квартири. У своєму відзиві зазначає, що позивачем та його представником не надано суду жодних доказів, які б підтверджували, що спірне нерухоме майно, придбане за спільні кошти подружжя, та позивачами не обґрунтовано, що на момент придбання спірного нерухомого майна позивачка мала стабільний та достатній заробіток або інший дохід, який дозволив би їй накопичити відповідну суму або частину такої суми для придбання нерухомого майна. Відповідач зазначає, що не може бити об`єктом спільної сумісної власності подружжя земельна ділянка, площею 0,918га з кадастровим номером 3221886000:03:116:1126, що розташована за адресою Київська обл., с. Нові Петрівці, так як вказану земельну ділянку відповідач отримав безкоштовно, як учасник бойових дій. Та зазначає, що з відповідача не може бути стягнутий судовий збір, оскільки він звільнений від сплату судового збору. Від [PERSON] 05.11.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, який повністю аналогічний відзиву поданого ним 14.09.2021. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Коморна І.Г. в судове засідання призначене на 15.05.2023 не з`явились. Від адвоката Коморна І.Г. до суду надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача, просила задовольнити позов відповідно до доказів, наявних в матеріалах справи. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Ковальчук Д.І. в судове засідання призначене на 15.05.2023 не з`явились. В матеріалах справи наявне клопотання від відповідача [PERSON] про розгляд справи без його участі. В судому засіданні 01.11.2021 судом були заслухані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Свідок [PERSON] надав свідчення, що він є рідним батьком відповідача. В його власності знаходилась земельна ділянка, яка була продана за 173000дол США, а всі кошти від продажу земельної ділянки він надав родині сина, щоб син особисто міг вирішити з ким проживати в купленій квартирі. Кошти, від продажу ділянки, були надані сину під час його перебування в шлюбі з позивачкою [PERSON] . Ремонт в придбаній квартирі робились за кошти всіх. Свідок [PERSON] надала свідчення, що вона є рідною сестрою відповідача. Зазначала, що батько хотів подарувати відповідачу земельну ділянку, однак відповідач не захотів будувати будинок, тому батько продав земельну ділянки та всі гроші від продажу передав відповідачу для купівлі квартири. Свідок [PERSON] надав свідчення, що він є рідним братом позивачки, та йому відомо, що частину коштів на придбання спірної квартири, а саме суми 285000,00грн позивачці подарувала мати. Свідок [PERSON] надала свідчення, що вона є рідною матір`ю позивачки. В 2008 році вона подарувала кошти донці в розмірі 285000,00грн. Частину коштів, на придбання квартири, також надали батьки відповідача, попередньо продавши земельну ділянку, яка їм належала. А оскільки діти постійно хворіли, позивачка була разом з ними, тому квартира була оформлена на відповідача. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, взявши до уваги свідчення свідків, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. 24 квітня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб Виконкомом Новопертрівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Від шлюбу сторони мають дітей - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації акт цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у Києві, актовий запис № 838 та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації акт цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у Києві, актовий запис № 2379. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20.01.2017 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 22.04.2008 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козярик Н.С., зареєстрований в реєстрі №950. Відповідно до пункту 1 договору купівлі-продажу квартири від 22.04.2008 на умовах передбачених цим договором, продавці передали, а покупець зобов`язується прийняти у власність та сплатити за належну продавцям на праві власності квартиру [ADDRESS] , грошову суму на умовах та у строки, визначені договором. Згідно Договору дарування грошей від 17.04.2008 укладеного між [PERSON] та [PERSON] , остання прийняла в дар 285000,00грн для особистих потреб та набуття квартири за адресою [ADDRESS] . Згідно із інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку площею 0,1га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована в [ADDRESS], кадастровий номер 3221886000:03:116:0750 належить на праві власності [PERSON] . Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, земельна ділянка площею 0,0918га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в [ADDRESS], кадастровий номер 3221886000:03:116:1126 належить на праві приватної власності [PERSON] . Судом беззаперечно встановлено, що спірна квартира та земельні ділянки придбані сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя та яке використане саме в інтересах сім`ї. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності (ч.1 ст. 69 СК України). Суд приймає до уваги свідчення свідка [PERSON] який є рідним батьком відповідача, та свідка [PERSON] яка є рідною сестрою відповідача, які в своїх свідченнях зазначили, що гроші від продажу земельної ділянки батько відповідача передав своєму сину, відповідачу [PERSON] , який на той момент перебував в шлюбі з [PERSON] для придбання квартири. Також суд приймає до уваги свідчення свідка [PERSON] , який є рідним братом позивачки та свідка [PERSON] , яка є матір`ю позивачки, які в своїх свідченнях зазначили, що мити позивачки подарувала їй кошти в розмірі 285000,00грн для придбання квартири. Отже судом установлено, що всі кошти які були передані родичами позивачки та відповідача, надавались їм під час зареєстрованого шлюбу останніх, саме для використання та на благо і в інтересах сім`ї сторін. До того ж суд ставиться критично щодо посилання відповідача на те, що земельна ділянка з кадастровим номером 3221886000:03:116:1126 не є спільним майном подружжя, оскільки передана останньому як учаснику бойових дій в зоні проведення антитерористичної операції (АТО), з огляду на таке. Законодавством України передбачено систему пільг для учасників бойових дій, зокрема, це стосується і надання земельних ділянок. Відповідно до статті 12 (пункт 14) Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються, серед інших, такі пільги: першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва. Надання у власність земельних ділянок здійснюється в порядку, визначеному статтею 118 Земельного кодексу України. До того ж згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 Земельного Кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Соціальна ініціатива з боку Держави щодо всіх пільг, до яких також відносяться: забезпечення земельними ділянками, житлом, грошами військовослужбовців, учасників АТО передбачає, що пільги надаються учасникам бойових дій та поширюються на членів їх сімей. До членів сім`ї пільговика під час надання пільг належать: дружина (чоловік); їх неповнолітні діти (до 18 років); неодружені повнолітні діти, визнані особами з інвалідністю з дитинства I та II групи або особами з інвалідністю I групи; непрацездатні батьки; особа, яка перебуває під опікою або піклуванням пільговика та проживає разом з ним. Отже судом враховано, що відповідач дійсно є учасником АТО і мав права на отримання земельної ділянки під будівництво. Однак отримання земельної ділянки у право власність відповідача відбулось під час перебування сторонами у зареєстрованому шлюбі, а отже задля забезпечення та в інтересах сім`ї, саме для будівництва будинку для проживання сім`ї та двох неповнолітніх дітей. Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно зі ст.71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 статті 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved