Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-16 00:00:00

У січні 2021 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до Головного управління національної поліції у Київській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про стягнення моральної шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 червня 2016 року у справі № 369/1687/16-ц визначено участь батька [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , протягом двох місяців з дня набрання законної сили рішенням суду: кожної неділі місяця з 10 години до 19 години в присутності матері [PERSON] ; у подальшому: у вихідні дні: кожної неділі місяця з 10 години до 19 години. Зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] брати участь у спілкуванні та вихованні з дитиною [PERSON] , [INFO] . Рішенням Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2017 року у справі № 369/1567/15-ц за результатами апеляційного перегляду скасовано заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 квітня 2015 року та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , Києво-Святошинського районного відділу Державної міграційної служби України у Київській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує, що 21 грудня 2018 року, в неділю, намагався пройти на територію свого житла за адресою: [ADDRESS] . Такі дії позивач чинив на підставі наявних у нього копій вищевказаних судових рішень, а також на підставі довідки від сільської ради про реєстрацію його місця проживання за вищевказаною адресою з 2009 року. У відповідь на його дії [PERSON] викликала охоронців ОК «Сіріус». Позивач наголошує на тому, що під час спроби пройти на територію його власного житла на нього було скоєно напад групою з чотирьох озброєних осіб-охоронців. Для захисту своїх прав позивач зателефонував за номером «102» та викликав наряд патрульної поліції, а також слідчо-оперативну групу для того, щоб слідчий, який входить до групи, оперативно кваліфікував дії та допомагав патрульній поліції їх припинити. [PERSON] наполягає на тому, що патрульна поліція у складі двох озброєних осіб, а також слідчо-оперативна група у складі чотирьох озброєних осіб не припинили його побиття позивача чотирма охоронцями, їх хуліганські дії, проникнення до житла позивача. [PERSON] вважає, що внаслідок тотальної бездіяльності працівників поліції йому було завдано легких тілесних ушкоджень та на його переконання виникла загроза отримання тілесних ушкоджень середньої моральної шкоди і загроза життю. Крім того, позивач наполягає на тому, що внаслідок вищевказаних подій зазнав душевних страждань та приниження честі і гідності з-боку працівників поліції, які насміхалися над позивачем, спостерігаючи його побиття охоронцями ОК «Сіріус». Враховуючи вищенаведене, [PERSON] просить суд стягнути з Державної казначейської служби України у Києво-Святошинському районі Київської області моральну шкоду у розмірі 90\~000,00 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 квітня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. У травні 2021 року до суду надійшов відзив ГУ ДКС у Київській області на позовну заяву, в якій останнє посилається на те, що позовні вимоги вважає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач зазначає, що є неналежним відповідачем у спірних правовідносинах, оскільки такого роду позовні вимоги необхідно пред`являти до держави України та до органу державної влади, який заподіяв шкоду позивачу. Державна казначейська служба України виконує розпорядчу функцію грошовими коштами Державного бюджету України, жодними своїми діями не заподіювала шкоду позивачу, а отже у спірних правовідносинах відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди саме з Управління державної казначейської служби України у Києво-Святошинському районі Київської області. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 23 червня 2021 року закрив підготовче провадження у справі, а справу призначив до розгляду. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши доводи позивача та відповідача, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 2007 року до 2015 року. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Після розлучення дитина залишилася проживати з матір`ю [PERSON] . Вказані обставини встановлені рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 червня 2016 року у справі № 369/1687/16-ц, яке набрало законної сили, а отже в розумінні частини п`ятої статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 червня 2016 року у справі № 369/1687/16-ц визначено участь батька [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , протягом двох місяців з дня набрання законної сили рішенням суду: кожної неділі місяця з 10 години до 19 години в присутності матері [PERSON] ; у подальшому: у вихідні дні: кожної неділі місяця з 10 години до 19 години. Зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] брати участь у спілкуванні та вихованні з дитиною [PERSON] , [INFO] . [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , та проживає там разом з [PERSON] , [INFO] . [PERSON] зареєстрований в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Вказані обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Київської області у рішенні від 20 червня 2017 року у справі № 369/1567/15-ц, яке набрало законної сили. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2017 року у справі № 369/1567/15-ц за результатами апеляційного перегляду скасовано заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 квітня 2015 року та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , Києво-Святошинського районного відділу Державної міграційної служби України у Київській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Вищевказані обставини в контексті вимог частини п`ятої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. 06 лютого 2015 року між ТОВ «Сіріус-пульт» та [PERSON] укладено договори охорони № СП-П-01-46083 та № СП-П-01-46083-Т. На прохання [PERSON] група швидкого реагування «Сіріус» перебувала 23 квітня 2017 року з 15:38 год до 18:40 год та 07 травня 2017 року з 10:00 год до 17:00 год за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого\~немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й\~охоронювані законом інтереси. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] , вважає, що його право порушене працівниками поліції шляхом їх бездіяльності, яка полягає в невжитті дій стосовно запобігання нанесенню тілесних ушкоджень йому охоронцями ОК «Сіріус», чим було йому завдано моральної шкоди. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. За змістом частини першої статті 23 ЦК України Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1)у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4)у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди). За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. У позовні заяві [PERSON] зазначає, що подія, під час якої йому було завдано моральної шкоди, сталася 21 грудня 2018 року. Позивач стверджує, що в цей день працівники ОК «Сіріус» заважали йому пройти на територію його житла, де він має зареєстроване місце проживання, а працівники національної поліції не сприяли йому у його діях, спрямованих на проникнення до житла, на яке має право користування. Враховуючи вищенаведене, суду необхідно надати оцінку змісту деліктного зобов`язання між органом національної поліції та позивачем, за яким за умови доведення протизаконної бездіяльності працівників національної поліції та причинно-наслідкового зв`язку між діями працівників поліції та заподіяною позивачу шкодою можуть бути задоволені позовні вимоги. Позивач зазначає, що ним під час настання вищеописаної події з метою дотримання своїх прав на прохід до житла, на яке він має право користування, шляхом здійснення телефонного дзвінка на гарячу лінію «102» були викликані наряд міліції та слідчо-оперативна група. Відповідно до вимог статті 6 Закону України «Про національну поліцію» поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. За змістом статті 8 Закону України «Про національну поліцію» поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені\~Конституцією\~та законами України. Частиною першою статті 18 Закону України «Про національну поліцію» передбачено, що поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень\~Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; поважати і не порушувати прав і свобод людини тощо. Перелік превентивних поліцейських заходів визначений частиною першою статті 31 Закону України «Про національну поліцію», за змістом якої поліція може застосовувати такі превентивні заходи: 1)перевірка документів особи; 2)опитування особи; 3)поверхнева перевірка і огляд; 4)зупинення транспортного засобу; 5)вимога залишити місце і обмеження доступу до визначеної території; 6)обмеження пересування особи, транспортного засобу або фактичного володіння річчю; 7)проникнення до житла чи іншого володіння особи; 8)перевірка дотримання вимог дозвільної системи органів внутрішніх справ; 9)застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису; 10)перевірка дотримання обмежень, установлених законом стосовно осіб, які перебувають під адміністративним наглядом, та інших категорій осіб; 11)поліцейське піклування. Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27 квітня 2020 року\~ № 357 затверджено Інструкцію з організації реагування на заяви і повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події та оперативного інформування в органах (підрозділах) Національної поліції України (далі Інструкція). Положеннями Розділу IV цієї Інструкції визначено обов`язки оперативного чергового територіального (відокремленого) підрозділу ГУНП щодо реагування на заяви і повідомлення про правопорушення або події та оперативного інформування чергової частини вищого рівня. Пунктами 2-3 Розділу ІV цієї Інструкції передбачено, що 2. Отримавши телефоном повідомлення про правопорушення або подію (електронне повідомлення про правопорушення або подію через систему ІПНП), оперативний черговий ТВП зобов`язаний: 1)ознайомитися зі змістом повідомлення та діяти,

Outcome: dismissed