Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-25 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 14.02.2023 року, в інтересах [PERSON] , звернувся її представник адвокат Івченко В,Б. , з позовом до ТОВ Агенція нерухомості « Атланта» ( далі Агентство ) , про стягнення, у зв`язку із порушенням права споживача , грошових коштів у розмірі 600 доларів США отриманих відповідачем по договору доручення №22/3 від 19.02.2022 року, якій підлягає припиненню. Від представника Агентства 24.03.2023 року надійшов відзив за змістом якого заперечується проти задоволення позову, з посиланням на не ефективність обраного позивачем способу захисту порушеного права так як договір доручення і так є припиненим у зв`язку із закінченням строку, на який він був укладено та порушення права позивачем не Агентством а іншою особою - [PERSON] , якої, як безпосередньому власнику об`єкта нерухомості, що був предметом придбання з боку позивача, в якості забезпечувального платежу і були передані вказані гроші. Як встановлено судом згідно договору про надання послуг покупцю №22/3 від 19.02.2022 року , між Агентством та позивачем укладений договір, згідно умов якого Агентство ( виконавець ) надає позивачу ( замовнику ) інформаційно-посередницькі послуги , пов`язані із придбанням об`єкта нерухомості: однокімнатної квартири, розташованою за адресою6 [ADDRESS] ( а/с 13). Також 19.02.2023 року Агентство ( як Повірений ) та [PERSON] ( далі по договору Довіритель ) уклали договір доручення №22/3 , узгодивши у п. 1.2 що для забезпечення виконання Договору про придбання Довірителем у термін не пізніше 03.03.2022 року ( п. 1.6 ) у власність квартири [ADDRESS] ( п. 1.1 ), Довіритель передає Повіреному грошову суму, яка еквівалентна 600 доларів США для передачі їх продавцеві об`єкта в якості забезпечувального платежу та проведення заходів в підготовки об`єкта для придбання у власність Довірителя ( а/с 15). Крім того сторони Договору доручення узгодили, що Повірений, за умовами п. 2.1 договору, зобов`язаний: укласти з власником об`єкта угоду про укладення договору і передачу забезпечувального платежу; виконати доручення особисто відповідно до вказівок Довірителя; повідомляти на вимогу Довірителя всі відомості про хід виконання його доручення; ознайомити Довірителя з документами оформленими в ході виконання доручення; по виконанні доручення підписати з Довірителем Акт виконаних робіт; в разі неможливості виконати доручення , повернути Довірителю отриману суму, зазначену у п.1.2, протягом 3 днів з моменту його повідомлення , за вирахуванням витрат понесених Повіреним у зв`язку із виконанням даного доручення. В свою чергу Довіритель, згідно умов п. 2.2 договору доручення, зобов`язаний: у разі необхідності надати довіреність; забезпечити Повіреного засобами , необхідними для виконання доручення; при необхідності забезпечити нотаріально посвідчену згоду чоловіка для укладення договору на придбання об`єкту; в разі відмови від доручення, сплатити Повіреному неустойку у вигляді штрафу у розмірі 100% від суми визначеної у п. 1.2 Відповідно до умов п. 3.5 Договору доручення сторони узгодили, що договір є укладеним з моменту його підписання і діє протягом терміну виконання Сторонами своїх зобов`язань. Одночасно із відзивом на позов з боку Агентства було подано копія угоди про укладення договору та передачу забезпечувального платежу №26/3 від 22.02.2022 року, за змістом якого Агентство ( як Представник ) та [PERSON] ( як Продавець) уклали угоду про передачу в якості забезпечувального платежу у розмірі , еквівалентному 600 доларів США на день передачі, а продавець зобов`язується: у термін не пізніше 03 березня 2022 року здійснити відчуження належного їй об`єкта - кв. [ADDRESS] , у разі неможливості до визначеної дати виконати свої зобов`язання передати Представнику заставу для забезпечення покупцеві можливих фінансових витрат у розмірі 2000 доларів США ( п.6.4) , у разі неможливості відчуження об`єкту у визначений строк повідомити про це Представника у письмовому вигляді з можливістю укладення додаткової угоди; та у разі відмови Продавця від відчуження об`єкту повернути Представнику суму забезпечувального платежу з виплатою Представникові штрафу у розмірі 100% від суми забезпечувального платежу протягом п`яти днів. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із виконанням зобов`язань за договорами та захистом прав споживачів врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ) та Законом України « Про захист прав споживачів» ( далі Закон 1023-XII ). Відповідно до ч. 1ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно до ст. 204 ЦК України існує презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У статті 1000 ЦК України вказано, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного. Договором доручення може бути визначений строк, протягом якого повірений має право діяти від імені довірителя ( ст. 1001 ЦК України). Відповідно до статті 1002 ЦК України повірений має право на плату за виконання свого обов`язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо в договорі доручення не визначено розміру плати повіреному або порядок її виплати, вона виплачується після виконання доручення відповідно до звичайних цін на такі послуги. Загальний зміст договору доручення у ст. 1003 ЦК України визначений наступний: у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим ( ст. 1004 ЦК України). За змістом ст. 1006 ЦК України Повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Відповідно до Преамбули до Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим ( ч.1 ст. 10 Закону 1023-XII ). За змістом частини 12 ст. 10 Закону 1023-XII якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов`язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов`язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини. У даному випадку за умовами Договору доручення №22/3 від 19.03.2023 року Агентство, як Повірений, взяло на себе зобов`язання здійснити певні дії пов`язані із підготовкою на користь позивача ( Довірителя за договором ) придбання у власність визначеної у договорі квартири, в тому числі стосовно передачі власнику вказаної квартири ( продавцю ) грошей , розмір яких визначено в еквіваленті 600 доларів США, в якості забезпечувального платежу, а також здійснення інших дій пов`язаних із виконанням доручення. При цьому строк доручення пов`язаний сторонами із укладенням договору з придбання об`єкта, який визначений не пізніше 03 березня 2022 року. Як за умовами договору доручення так і за умовами наданого відповідачем угоди про укладення договору та передачу забезпечувального платежу №26/3 від 22.02.2022 року, вказані угоди не є трьохсторонніми. Так згідно умов Договору доручення серед зобов`язань Повіреного визначено обов`язковість повідомлення Довірителя щодо будь-яких складнощів у виконання Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. За недоведеності того, що відповідач при укладенні спірного договору діяв недобросовісно або здійснював нечесну підприємницьку діяльність, виходячи із загальних умов стосовно правомірності правочину, ст.ст. 6, 204 ЦК України, сторони в договорі мали право визначити вищевказаний порядок та визначати обсяг прав та обов`язків кожної сторони а також умови і строки виконання зобов`язань, як і строк дії самого договору. За змістом договору доручення, який є предметом дослідження у даної справі, строк виконання зобов`язань Повіреного визначено моментом укладення договору щодо придбання об`єкта нерухомості та визначений граничний строк укладення такого договору - не пізніше 03.03. 2022 року , а крім того сторонами узгоджено обов`язок Повіреного повідомляти Довірителя про хід виконання доручення або про неможливість виконання договору, та у випадку неможливості виконання саме на Повіреного, а ні на будь яку третю особу , покладено обов`язок повернення Довірителю коштів отриманих для виконання доручення, та визначеною у п. 1.2 Договору доручення у еквіваленті 600 доларів США. В свою чергу термін дії договору сторони узгодили протягом терміну виконання Сторонами своїх зобов`язань. Суд, розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках ( ч. 1ст. 13 ЦПК України). Обов`язок доведеності позовних вимог законодавством покладено на сторону позивач а заперечення доказуються стороною відповідача, та саме сторони несуть обов`язок надання до суду доказів у підтвердження власної позиції ( ст. 81,83 ЦПК України). Обставини, які визнаються сторонами , не потребують додаткового доказування ( ч. 1 ст. 82 ЦПК України). У даному випадку суд вважає доведеним факт передачі позивачем вказаних у Договорі доручення грошей,розмір яких сторонами визначено еквівалентними 600 доларів США ( даний факт не оспорював ся відповідачем ) а відсутність відмови від Довірителя від виконання доручення, тобто одна сторона Договору повністю виконала всі взяти на себе обов`язки. В свою чергу сторона Повіреного ( відповідач ) отримавши гроші, та розуміючи що договором доручення підготовка безпосереднього відчуження (придбання ) об`єкта нерухомості а не лише механічне передача коштів покупцю в якості забезпечувального платежу, не повідомляли Довірителя про наявні складнощі із укладанням договору, не ставило питань про продовження строку на підготовку безпосереднього договору, пов`язаного із передачею об`єкта нерухомості Довірителю у власність, фактично самоусунувшись від виконання своїх зобов`язань , навіть вважаючи, виходячи зі змісту відзиву про припинення дії договору у зв`язку із пропуском визначеного до укладення основної угоди строку. Вказані обставини, на думку суду, дають підстави для визнання Договору доручення №22/3 від 19.02.2022, укладений між ТОВ Агенція нерухомості «Атланта», в особі Дмитрашко Лідії Михайлівни, яка діяла на підставі довіреності №3 від 01.08.2017 року та [PERSON] , припиненим з вини невиконання його умов стороною зі сторони Агентства, відповідності до вимог частини 12 ст. 10 Закону 1023-XII, та загальними підставами для припинення договірних відносин визначних у ч.2 ст. 651 ЦК України, за змістом яких договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до положень статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до частини першої статті 598, статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Припинення договору доручення у зв`яжу з його невиконання стороною Повіреного , згідно вимог Договору, є підставою для повернення Повіреним Довірителю грошей отриманих для виконання доручення, тобто суми еквівалентної 600 доларам США. Суд критично ставиться до заперечень відповідача про те, що у позивача є право вимагання вказаних грошей саме з покупця, так як в жодних із наданих сторонами договорів не міститься такого наслідку невиконання умов договорів: за умовами договору доручення обов`язок повернення грошей Довірителю покладено на Повіреного , а згідно угоди про укладення договору та передачу забезпечувального платежу №26/3 від 22.02.2022 року, у разі провини продавця отримані нею кошти вона повинна повернути Агентству. Судом також приймається до уваги відсутність розрахунку та доказів витрат понесених Агентством при здійсненні доручення, а тому вважає що стягненню з Агентства підлягає повна сума. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: "валютні цінності": валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Для цілей цього Декрету надалі під термінами: "валюта України" розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України; "іноземна валюта": розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах; "валютні операції": операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; "резиденти": фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном; "нерезиденти": фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України. У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком: вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ; вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах; платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій; вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів; переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції; б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету; в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком: відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном; відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками; відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету; відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції; е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину. У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в договорі доручення. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. У даному випадку сторони узгодили розмір грошей переданих стороною Довірителя Повіреному для виконання своїх зобов`язань у сумі, яка сторонами визначена як еквівалентна 600 доларів США а тому, суд вважає, що сума яка підлягає стягненню і відповідатиме узгодженої сторонами розмірі зобов`язань є 600 доларів США яка і має бути стягнена у гривнах в еквіваленті на момент виконання рішення суду, що відповідатиме принципам справедливості та визначеності. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. У статті 137 ЦПК України визначені витрати на професійну правничу допомогу: 1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ). Враховуючи вартість судового збору у розмірі 1073,60 грн.. від оплати якої було звільнено позивача як споживача, судовий збір підлягає стягненню з відповідача у дохід держави. Що стосується заявлених у позовної заяві витрат на професійну правничу допомогу, орієнтований розмір якої визначено у розмірі 10 000 гривень, та розподіл даних судових витрат буде здійснено судом у додатковому рішенні при наявності відповідної заяви , поданої не пізніше ніж п`яти днів з дня отримання стороною позивача копії рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved