Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

У грудні 2022 р. товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» (далі також - ТОВ «Євро-Реконструкція», позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] (далі також - [PERSON] , [PERSON] , відповідачі) про стягнення у солідарному порядку заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, інфляційної складової та трьох процентів річних в загальному розмірі 44 249,33 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. Відповідачі були співвласниками квартири [ADDRESS] , а позивач надає для зазначеного будинку послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. В період з вересня 2017 р. по 23.06.2021 відповідачі не виконували належним чином зобов`язання з оплати наданих ним послуг, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 38 667,61 грн. Як боржники, що прострочили виконання грошового зобов`язання, відповідачі на підставі положень статті 625 ЦК України зобов`язані сплатити зазначену суму боргу з урахуванням інфляційної складової в розмірі 3 884,68 грн та трьох процентів річних в розмірі 1 697,04 грн. Ухвалою суду від 23.02.2023 відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. 09.03.2023 від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями проти позову, які мотивовані тим, що з моменту успадкування нею та її малолітнім сином частини квартири і до моменту її продажу вони у квартирі не проживали, а житлом за вказаною адресою користувався [PERSON] одноособово. Домовитись про порядок користування спільним майном їм не вдалося, [PERSON] змінив замки у вхідних дверях та повністю унеможливив її доступ до квартири. Цей факт був задокументований правоохоронними органами. З наведеної підстави вона припинила сплачувати рахунки за житлово-комунальні послуги за свою частку. До того ж особовий рахунок на квартиру був оформлений на [PERSON] і на неї ніколи не переоформлювався. [PERSON] також заявила про сплив позовної давності пославшись на те, що початок перебігу строку позовної давності у цьому спорі слід рахувати з 14.04.2018 - з наступного дня від дати здійснення нею останнього платежу за послуги позивача. Відповідачу [PERSON] судові документи направлялись за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання, проте поштові відправлення повернулися до суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», правом на подання відзиву він не скористався. 02.05.2023 суд постановив ухвалу про розгляд справи з повідомленням сторін в судовому засіданні 23.05.2023. 23.05.2023 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника та письмові пояснення. У поясненнях позивач виклав заперечення проти аргументів відповідачки [PERSON] пославшись на те, що обидва відповідачі як співвласники квартири відповідно до статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» мають нести солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг, а строк позовної давності за всіма вимогами, які виникли після 12.03.2017, вважається продовженим до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) на підставі пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача з підстав, наведених у відзиві та у заяві про застосування строку позовної давності. Заслухавши відповідачку, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. ТОВ «Євро-Реконструкція» має ліцензію на постачання теплової енергії, видану Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води для будинку [ADDRESS] . [PERSON] , [PERSON] та її малолітньому сину [PERSON] , [INFO] , належала на праві спільної часткової власності квартира [ADDRESS] загальною площею 86,50 кв.м., житловою площею 55,60 кв.м.,що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 28.04.2000, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майнота свідоцтвами про право на спадщину за законом від 25.02.2016. Згідно з даними цих документів [PERSON] належала частина вказаної квартири, а [PERSON] та [PERSON] - по частині кожному. Станом на 16.11.2016 у вказаній квартирі було зареєстроване місце проживання [PERSON] та малолітнього [PERSON] , а з 10.05.2019 за вказаною адресою було зареєстроване місце проживання [PERSON] . На підставі договору купівлі продажу від 23.06.2021 [PERSON] здійснила відчуження належних їй та сину часток у квартирі на користь [PERSON] . Належних доказів відчуження [PERSON] належної йому частки у квартирі суду не надано, проте за відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва 04.02.2022 його було знято із зареєстрованого місця проживання за вказаною адресою на підставі документа про припинення права користування житлом. За приписами статей 319, 322 ЦК України власність зобов`язує, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Відповідно до положень статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів)... Спеціальним законом, який регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, є Закон України «Про житлово-комунальні послуги». На момент виникнення спірних правовідносин діяв Закон України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції Закону від 24.06.2004 р. № 1875-IV (далі - Закон № 1875-IV), який визначав учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг власника, споживача, виконавця та виробника. Вищевказаний Закон містить визначення комунальних послуг як результату господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо-та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. За приписами статті 19 Закону № 1875-IV учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Згідно з пунктом 3 частини другої статті 21 Закону № 1875-IV виконавець зобов`язаний підготувати на укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Частина сьома статті 26 цього Закону визначає, що договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання. Відповідно до частини першої статті 634 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За приписами частини другої статті 638 цього Кодексу договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно з частиною другою статті 641 ЦК України реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням укласти договір (оферту), якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях. За приписами статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Наявність правовідносин між сторонами за договорами теплопостачання, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого теплопостачання, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків. Судом установлено, що ТОВ «Євро-Реконструкція» здійснювало надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої водина підставі договору, який був опублікований 23.07.2014 в офіційному віснику Київської міської ради - газеті «Хрещатик» (випуск № 103 (4503). Заперечення щодо умов договору відповідачами не подавались, а відтак сторони уклали договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води шляхом акцепту публічної оферти відповідно до статті 642 ЦК України. Слід зазначити, що на даний час урядова постанова № 630 від 21.07.2005 не втратила своєї чинності, проте постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830 було затверджено Типовий договір з індивідуальним споживачем про надання послуги з постачання теплової енергії (із здійсненням обслуговування і поточного ремонту внутрішньобудинкової системи теплопостачання). За приписами статті 20 Закону № 1875-IV, пунктів 18, 20, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 № 572, споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, квитанції тощо). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Згідно статті 32 Закону № 1875-IV розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Тарифи на комунальні послуги, які надаються позивачем, формуються у відповідності з Порядком формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги». З 01.05.2019 набула чинності нова редакція Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції Закону № 2189-VIII від 09.11.2017, далі - Закон про житлово-комунальні послуги). За нормою статті 2 Закону про житлово-комунальні послуги предметом його регулювання є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні), управитель, виконавці комунальних послуг (стаття 6 Закону про житлово-комунальні послуги). За визначенням, наданим у статті 2 Закону про житлово-комунальні послуги, індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до положень статей 7, 9 Закону про житлово-комунальні послуги індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором, споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Згідно зі статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі несвоєчасної сплати платежів за споживання теплової енергії споживач сплачує пеню за встановленими законодавством або договором розмірами. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку. Стаття 509 цього Кодексу визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Відповідно до положень статей 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (стаття 610 ЦК України). За обставинами справи установлено, що співвласники квартири [ADDRESS] , будучи індивідуальним споживачем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, які надаються ТОВ «Євро-Реконструкція», в період з вересня 2017 р. по 23.06.2021 не виконували належним чином покладений на них договором і законом обов`язок по оплаті цих послуг, внаслідок чого станом на 01.07.2021 виникла заборгованість за послуги з централізованого опалення в розмірі 24 119,58 грн та заборгованість за послуги з гарячого водопостачанняв розмірі 14 548,03 грн. За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності неможливість виконання ним грошового зобов`язання і у разі прострочення на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. За змістом цієї норми інфляційні втрати на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Інфляційні втрати обраховуються шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на добуток індексів інфляції за період прострочення (сукупний індекс інфляції). Три проценти річних розраховуються по формулі: сума боргу х 3 х кількість днів прострочення платежу/365/100. Згідно з наданим позивачем розрахунком його втрати від інфляції станом на 01.07.2021 склали 3 884,68 грн, а три проценти річних від простроченої суми - 1 697,04 грн. Правильність нарахування позивачем суми основного боргу, інфляційних втрат та трьох процентів річних відповідачами не спростована. Доводи [PERSON] про те, що у спірний період вона та її син у квартирі не проживали і послуги не споживали суд відхиляє як необґрунтовані, оскільки звільнення від сплати вартості послуг з постачання теплової енергії законом не передбачене, право споживача на несплату вартості інших комунальних послуг у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) реалізується лише при відповідному документальному оформленні (пункт 6 частини 1 статті 20 Закону № 1875-IV, пункт 6 статті 7 Закону № 2189-VIII), а з відповідною заявою відповідачі до позивача не звертались. Даючи оцінку заяві [PERSON] про сплив строку позовної давності, суд виходить з наступного. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Згідно з нормою статті 257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Заявлена до стягнення заборгованість виникла в період з вересня 2017 р. по червень 2021 р., позов поданий у грудні 2022 р., а відтак частина позовних вимог дійсно знаходиться за межами строку позовної давності. Водночас пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжується на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 на усій території України встановлений карантин, який неодноразово продовжувався та триває і понині, а відтак строк позовної давності у цьому спорі не пропущений. Доводи позивача про солідарну відповідальність відповідачів обґрунтовані посиланням на норму частини третьої статті 9 Закону про житлово-комунальні послуги, якою визначено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відтак за змістом наведеної норми суб`єктами солідарної відповідальності за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг є мешканці житла, які не є індивідуальним споживачем таких послуг в розумінні Закону про житлово-комунальні послуги, а в даному випадку відповідачі як співвласники нерухомого майна мають статус індивідуального споживача, у зв`язку з чим положення цієї статті на спірні правовідносини не поширюються. Отже ураховуючи, що предметом позову є вимоги про стягнення боргу за зобов`язаннями, пов`язаними з утриманням спільного майна, з огляду положення статті 360 ЦК України відповідальність відповідачів у цій справі має бути пропорційною, відповідно до частки кожного з них у праві власності на квартиру. Аналіз змісту статей 32, 33 ЦК України та частини третьої статті 156 Житлового кодексу України дає підстави для висновку, що неповнолітні власники (співвласники) не несуть самостійного обов`язку щодо утримання майна, а тому обов`язок сплати суми боргу, яка припадає на 1/4 частку малолітнього [PERSON] у праві спільної власності на квартиру, слід покласти на його матір [PERSON] . Що стосується стверджень [PERSON] про те, що у спірний період інший співвласник ( [PERSON] ) повністю унеможливив їй доступ до квартири і одноосібно користувався нею, то вказана обставина не має правового значення для вирішення цього спору, оскільки після виконання зобов`язання, пов`язаного з утриманням спільного майна, вона не позбавлена права заявити до [PERSON] регресну вимогу про стягнення коштів за послуги, які фактично нею не споживались. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України суд покладає на відповідачів у рівних частках сплачений позивачем судовий збір в розмірі 2 481 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial