Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арагон», треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Приватний нотаріус Журавльова Лариса Михайлівна про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги та договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки. У своїй позовній заяві просила суду: - визнати недійсним Договір про відступлення прав вимоги №8 від 02.04.2019 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси і кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арагон»; - визнати недійсним Договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 02.04.2019 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси і кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арагон». Свою позовну заяву обґрунтувала тим, що 06 лютого 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит»», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит» (далі за текстом - Банк) та [PERSON] (далі - Позичальник) було укладено Кредитний Договір №12-07-И/16. Відповідно до умов Кредитного Договору, Банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності Кредитні ресурси Відповідно до умов Кредитного Договору, Банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності Кредитні ресурси в сумі 55 200 (п`ятдесят п`ять тисяч двісті) доларів США з оплатою по процентній ставці 12 (дванадцять процентів річних) (п.2.1 Кредитного договору). Сторонами було погоджено, що одним із видів забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором є застава нерухомості (іпотека):2-х кімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 47,90 кв.м., житловою площею 25,6 кв. м. 02 квітня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» (місцезнаходження якого є м. Київ, вул. Січових Стрільців (Артема), буд. 60 ідентифікаційний код юридичної особи (код ЄДРПОУ 09807856) та ТОВ «Фінансова компанія «Арагон»» (місцезнаходження якої є: 03065, м. Київ, вул. Козелецька, буд. 24, оф. 10), ідентифікаційний код (код ЄДРПОУ 42014911) було укладено Договір № 8 про відступлення прав вимоги. Передумовою укладення вказаного Договору були результати відкритих торгів (аукціону), оформлений протоколом електронних торгів NUA-EA-2019-02-05-000005-b від 11.03.2019 року. Також, між зазначеними вище особами - ПАТ Банк «Фінанси та кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Арагон» було укладено договір відступленням прав вимоги за договором іпотеки від 02.04.2019 року. 04 квітня 2019 року на адресу Позичальника та Іпотекодавця в особі Відповідача 1 - [PERSON] надійшов Лист-повідомлення №083-3-1572/19 від 04 квітня 2019 року, відповідно до якого ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» (Старий кредитор) та ТОВ «ФК «Арагон» (Новий кредитор) довели до відома про відступлення права вимоги шляхом продажу Новому кредиторові права вимоги за договорами, які були зазначені вище. Враховуючи ту обставину, що зміст Договору про відступлення прав вимоги №8 від 02.04,2019 року та Договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 02.04.2019 року безпосередньо впливає на права і свободи позивача [PERSON] як позивальника за Кредитним договором №12-07-И/16 від 06.02.2007 року та іпотекодавця, просила задовольнити позов. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 02 грудня 2020 року матеріали справи було передано до Шевченківського районного суду м. Києва. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2021 року було відкрито провадження у справі. 20 квітня 2021 року на адресу суду надійшли письмові пояснення на позовну заяву від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, відповідно до змісту яких просили суд відмовити у задоволенні позову. 07 травня 2021 року на адресу суду надійшов відзив від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арагон», відповідно до змісту якого просили суд відмовити у задоволенні позову. 21 липня 2021 року на адресу суду надійшли пояснення на позовну заяву від Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», відповідно до змісту яких просили суд відмовити у задоволенні позову. 22 липня 2021 року на адресу суду надійшли додаткові письмові пояснення на позовну заяву від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 року було закрито підготовче провадження у справі. Представник позивача у судовому засіданні просив суд позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити. Представник третьої особи у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити. Інші сторони у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. 06 лютого 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит»», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит» (далі за текстом - Банк) та [PERSON] (далі - Позичальник) було укладено Кредитний Договір №12-07-И/16. Відповідно до умов Кредитного Договору, Банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності Кредитні ресурси Відповідно до умов Кредитного Договору, Банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності Кредитні ресурси в сумі 55 200 (п`ятдесят п`ять тисяч двісті) доларів США з оплатою по процентній ставці 12 (дванадцять процентів річних) (п.2.1 Кредитного договору). Згідно з умовами п.3.2 Кредитного договору, позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим Договором до 05 лютого 2027 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на Позичковий рахунок, який Банк відкрив Позичальнику (рахунок № [NUMBER] ). Позичальник зобов`язувався щомісяця в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості за кредитними ресурсами у складі щомісячного Ануїтетного платежу, розмір якого за цим Договором становить 615,40 доларів США. У складі Ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування кредитними ресурсами. Пунктом 2.3 Кредитного договору передбачено, що кредитні кошти надаються за цільовим призначенням: придбання 2-х кімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 47,9 кв.м., житловою площею 25,6 кв.м. Сторонами було погоджено, що одним із видів забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором є застава нерухомості (іпотека):2-х кімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 47,90 кв.м., житловою площею 25,6 кв. м. У зв?язку з чим, між Сторонами було укладено договір застави (іпотеки) (п.5.1. Кредитного договору). Відповідно до умов Кредитного договору №12-07-И/16, Сторони дійшли згоди, що додатковим забезпеченням зобов`язань за Кредитним договором є порука фізичної особи [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ), оформлена Договором поруки №12-07-/16-П1 від 06.02.2007 року, порука фізичної особи [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ), оформлена Договором поруки №12-07-И/16-П2 від 06.02.2007 року, порука фізичної особи [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ), оформлена Договором поруки №12-07-И/16-П3 від 06.02.2007 року, порука фізичної особи [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ), оформлена Договором поруки №12-07-И/16-П4 від 06.02.2007 року (п.5.2.Кредитного договору). В Додатку № 1 до Договору №12-07-/16 від 06.02.2007 року Сторонами було затверджено графік зменшення заборгованості по кредиту (далі за текстом - Графік) за умови дотримання Позичальником розміру Ануїтетного платежу в рахунок погашення суми боргу. Відповідно до відомостей Графіку зменшення заборгованості по кредиту, на момент прийняття рішення про ліквідацію банку - кредитора (грудень 2015 року), загальна сума заборгованості по основному боргу становила 44 819,83 дол. США (сорок чотири тисячі вісімсот дев`ятнадцять доларів вісімдесят три центи). На підставі постанови Правління Національного банку України від 17.09.2015р. № 612 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17.09.2015р. № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Згідно з даним рішенням у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 18.09.2015р. до 17.12.2015р. включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012р. № 4452-VI (далі - Закон № 4452-VI), заступнику начальника відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Чернявській Олені Степанівні строком на три місяці з 18.09.2015 р. до 17.12.2015р. включно. Відповідно до постанови Правління НБУ від 17.12.2015р. N? 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18.12.2015р. № 230, «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку». Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк: «Фінанси та Кредит», призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-51 Закону № 4452-VI, заступнику начальника відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Чернявській Олені Степанівні на два роки з 18.12.2015р. до 17.12.2017р. включно. 3 19.12.2017р. призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Ірклієнка Ю.П. уповноваженою особою Фонду та делеговано повноваження ліквідатора ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», визначені Законом, а саме пунктами 3, 5, 7, 8, 9 частини другої статті 37, пунктами 2, 4, 5, 6, 9 частини першої, частиною другою статті 48, статтями 50, 51, 53 Закону та інші повноваження, що виходять з мети та суті Закону, відповідно до розподілу обов`язків. На підставі пункту 2 частини п`ятої статті 12, частини першої статті 35, частини п`ятої статті 44, частини третьої статті 48 Закону № 4452-VI виконавча дирекція Фонду гарантування прийняла рішення від 27.11.2017р. № 5175 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» строком на два роки до 17.12.2019 р. включно. На підставі пункту 2 частини п`ятої статті 12, частини першої статті 35, частини п`ятої статті 44, частини третьої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 23 вересня 2019 року № 2417 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» строком на один рік з 18 грудня 2019 року до 17 грудня 2020 року включно. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 2897 від 11 листопада 2019 року про зміну уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Відповідно до зазначеного рішення уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з 15 листопада 2019 року призначено провідного професіонала з питань ліквідації банків відділу організації процедур ліквідації банків департаменту ліквідації банків Міхно Сергія Семеновича, якому делеговані всі повноваження ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 52', 53 Закону, у тому числі з підписання всіх договорів, пов?язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень щодо звернення до пов?язаної з банком особи з вимогою про відшкодування шкоди та звернення з такою вимогою до суду, а також з вимогою до небанківської фінансової установи, якою від фізичних осіб залучені як позики або вклади кошти, що згідно з Законом прирівнюються до вкладів, та повноважень в частині організації реалізації активів банку. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 1513 від 13 серпня 2020 року про зміну уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Відповідно до зазначеного рішення уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з 17 серпня 2020 року призначено провідного професіонала з питань ліквідації банків відділу організації процедур ліквідації банків департаменту ліквідації банків Грошову Світлану Василівну, якій делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 52', 53 Закону, в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень щодо звернення до пов`язаної з банком особи з вимогою про відшкодування шкоди та звернення з такою вимогою до суду, а також з вимогою до небанківської фінансової установи, якою від фізичних осіб залучені як позики або вклади кошти, що згідно з Законом прирівнюються до вкладів, та повноважень в частині організації реалізації активів банку. 05 лютого 2019 року на сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та на електронну ресурсі «Прозоро» (посилання за адресою: https://prozorro.sale/auction/UA-EA-2019-02-05-000005-b) було оприлюднено оголошення про початок аукціону з продажу лоту № FO7GL40804, який складається з прав вимоги за 29 кредитними договорами, що забезпечені іпотекою. Прийом пропозицій здійснювався до 11.03.2019 року. Старт аукціону - 11.03.2019 року. Відповідно до реєстру цінових пропозицій, які було оприлюднено на вище вказаному ресурсі 11 березня 2019 року о 16 годині 38 хвилин, було зареєстровано дві пропозиції: - пропозиція Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» (первинна пропозиція - 8 065 112.77 грн., остаточна - 8 065 112.77 грн.); - пропозиція Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арагон» (первинна пропозиція - 8 501 267 грн., остаточна - 8 501 267 грн.). Відповідно до відомостей протоколу електронного аукціону №UA-EA-2019-02-05-000005-b, що є додатком до Регламенту ЕТС, початковою ціною активу (майна), а саме: Кредитного портфеля, що складається з прав вимоги за 29 кредитними договорами, що забезпечені іпотекою, у тому числі і заборгованість за кредитним договором №12-07-И/16 від 16 лютого 2007 року, укладеного між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] , що забезпечене заставою нерухомості (іпотекою) 2-х кімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею-47,90 кв. м. Вказаним протоколом було встановлено переможця аукціону ТОВ «ФК «Арагон»» з остаточною пропозицією у сумі 8501267,00 грн. 02 квітня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» (місцезнаходження якого є м. Київ, вул. Січових Стрільців (Артема), буд. 60 ідентифікаційний код юридичної особи (код ЄДРПОУ 09807856) та ТОВ «Фінансова компанія «Арагон»» (місцезнаходження якої є: 03065, м. Київ, вул. Козелецька, буд. 24, оф. 10), ідентифікаційний код (код ЄДРПОУ 42014911) було укладено Договір № 8 про відступлення прав вимоги. Передумовою укладення вказаного Договору були результати відкритих торгів (аукціону), оформлений протоколом електронних торгів NUA-EA-2019-02-05-000005-b від 11.03.2019 року. Згідно з умовами п.1 вказаного вище Договору, Банк - ПАТ Банк «Фінанси та кредит» відступає новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальника права вимоги до правонаступника боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників, за кредитними договорами та договорами поруки з урахуванням всіх змін та доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до вказаного Договору. Відповідно до Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами (що є Додатком № 1 до Договору № 8 про відступлення прав вимоги від 02.04.2019 року), відступленню підлягають такі Договори: 1. Кредитний договір № 12-07-И/16 від 06.02.2007 року з усіма додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповненнями до вказаного договору, тощо є невід`ємними його частинами, укладеними між АТ Банк «Фінанси та кредит» та позичальником фізичною особою [PERSON] . Сума заборгованості станом на дату відступлення права вимоги становила: - Заборгованість за кредитними коштами 46 289,41 доларів США (сорок шість тисяч двісті вісімдесят дев`ять доларів США); - Заборгованість за нарахованими процентами 16 105,52 доларів США (шістнадцять тисяч чотириста вісімнадцять гривень 84 копійки); - Нарахована пеня 3 403 146,03 гривень (три мільйони чотириста три тисячі сто сорок шість гривень 03 копійки). Всього заборгованість складає 62 394,93 доларів США та 3 419 564,87 гривень. 2. Договір поруки №12-07-И/16-11 від 06.02.2007 року укладений між АТ Банк «Фінанси та кредит», боржником [PERSON] та поручителем фізичною особою [PERSON] (який зареєстрований за адресою [ADDRESS] , РНОКІ [NUMBER] ), предмет поруки - поручительство фізичної особи (солідарного боржника). 3. Договір поруки №12-07-И/16-П2 від 06.02.2007 року укладений між АТ Банк «Фінанси та кредит», боржником [PERSON] та поручителем фізичною особою [PERSON] (яка зареєстрована за адресою [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ), предмет поруки - поручительство фізичної особи (солідарного боржника). 4. Договір поруки №12-07-И/16-П3 від 06.02.2007 року укладений між АТ Банк «Фінанси та кредит», боржником [PERSON] та поручителем фізичною особою [PERSON] (який зареєстрований за адресою [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] предмет поруки - поручительство фізичної особи (солідарного боржника). 5. Договір поруки №12-07-1/16-П4 від 06.02.2007 року укладений між АТ Банк «Фінанси та кредит», боржником [PERSON] та поручителем фізичною особою [PERSON] (який зареєстрований за адресою [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] предмет поруки - поручительство фізичної особи (солідарного боржника). Також, між зазначеними вище особами - ПАТ Банк «Фінанси та кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Арагон» було укладено договір відступленням прав вимоги за договором іпотеки від 02.04.2019 року. Відповідно до умов даного Договору до Нового кредитора - іпотекодержателя ТОВ «Фінансова компанія «Арагон» переходить право вимоги за зазначеним вище договором. 04 квітня 2019 року на адресу Позичальника та Іпотекодавця в особі Відповідача 1 - [PERSON] надійшов Лист-повідомлення N?083-3-1572/19 від 04 квітня 2019 року, відповідно до якого ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» (Старий кредитор) та ТОВ «ФК «Арагон» (Новий кредитор) довели до відома про відступлення права вимоги шляхом продажу Новому кредиторові права вимоги за договорами, які були зазначені вище. У травні 2019 року [PERSON] отримала письмову вимогу (№05003/ ФК від 24.05.2019) від ТОВ «ФК «Арагон, якою було повідомлено, що сума грошового зобов`язання за Кредитним договором №12-07-И/16 від 06.02.2007 року станом на 14.05.2019 року становила 5 060 290 (п`ять мільйонів шістдесят тисяч двісті дев`яносто гривень) 62 копійки, без ПДВ, що за діючим курсом на момент пред`явлення вимоги становило 208 000 (двісті вісім тисяч доларів США). Враховуючи умови Графіку зменшення заборгованості до кредитного договору №12- 07-И/16 від 06.02.2007 року, станом на травень 2019 року за умови дотримання розміру Ануїтетного платежу, відповідно до умов Кредитного договору, сума заборгованості становить 36 946.01 доларів США. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. З позовної заяви вбачається, що предметом даної справи № 363/4583/20 є вимоги Позивача про визнання недійсними договорів укладених 02.04.2019 року між ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» і ТОВ «ФК «АРАГОН» про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки позичальником та іпотекодавцем по яким є Позивач [PERSON] . Згідно з частинами 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. При цьому, саме на Позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються укладанням спірних договорів, а тому потребують захисту. Отже, за змістом вищенаведених правових норм визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав та інтересів Позивача, який не є стороною цього правочину, і у випадку відсутності такого порушення, в позові має бути відмовлено. Враховуючи той факт, що Позивач [PERSON] не є стороною договорів відступлення прав вимоги укладених 02.04.2019 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «АРАГОН», то єдиною підставою для визнання їх недійсними в судовому порядку є доведення факту порушення її прав або законних інтересів даними договорами. Разом з тим, суд зазначає, що саме лише посилання Позивача у позові на те, що «зміст Договору про відступлення прав вимоги № 8 від 02.04.2019 року та Договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 02.04.2019 року безпосередньо впливає на права і свободи позивача [PERSON] , як позичальника за кредитним договором № 12-07-И/16 від 06.02.2007 року та іпотекодавця» без надання відповідних доказів підтверджуючих дані обставини не свідчить про порушення прав Позивача, як боржника, оскільки обсяг її прав та обов`язків щодо нового кредитора (іпотекодержателя) залишився незмінним. За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів (Постанови від 15.04.2015р. у справі № 3-43гс15 та від 10.02.2016р. у справі № 3-4гс16 Верховного Суду України). У Постанові Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Вищенаведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у Постановах від 23.12.2020 року у справі № 910/7579/16, від 04.06.2020 у справі № 916/1411/19, від 19.02.2020 у справі №916/1408/19, від 09.04.2019 у справі № 908/1194/18, від 03.09.2019 у справі № 910/14255/18. У вказаних постановах Верховний суд дійшов висновку про те, що відсутність порушення спірними договорами прав та інтересів позивача є самостійною підставою для відмови у позові, тому Верховний Суд зазначає про відсутність підстав надавати оцінку дійсності спірних договорів. В обґрунтування позову про визнання недійсними договорів Позивач зазначає, що ТОВ «ФК «АРАГОН» не мало достатньої правоздатності для укладення оспорюваних договорів відступлення прав вимоги, які Позивач вважає договорами факторингу, оскільки за результатами перевірки звітних даних ТОВ «ФК «АРАГОН» за І квартал 2019 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг було встановлено, що власний капітал ТОВ «ФК «АРАГОН» був менший 5 млн. грн., а саме: на 31.03.2019 року власний капітал становив 4 млн. 225 тис. грн., що свідчить про порушення вимог: абзаців першого та другого пункту 14 розділу І Положення про державний реєстр фізичних установ, затвердженого розпорядженням Держфінпослуг від 28.08.2003 року № 41, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.09.2003 року за № 797/8118, а саме: вимоги установлені законодавством України щодо діяльності, пов`язаної з наданням відповідних видів фінансових послуг, повинні виконуватись фінансовою установою протягом усього строку перебування в Реєстрі; абзацу четвертого пункту 1 розділу XI Положення, в частині обов`язку фінансової установи мати власний капітал в розмірі 5 млн. грн. За наслідками виявлених порушень Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг було винесено розпорядження № 1373 від 18.07.2019 року, яким зобов`язано ТОВ «ФК «АРАГОН» усунути порушення законодавства про фінансові послуги та повідомити Нацфінпослуг про усунення цього порушення з наданням підтверджуючих документів у термін включно до 08.08.2019 року. Згідно обстави справи, відступлення права вимоги за кредитним договором № 12-07-И/16 від 06.02.2007 року та іпотечним договором від 06.02.2007 року Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРАГОН» відбулось в зв`язку з ліквідацією ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», яка була розпочата 17 вересня 2015 року на підставі прийнятої Правлінням Національного банку України постанови № 612 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" до категорії неплатоспроможних". На підставі вказаної постанови, 17.09.2015 року виконавчою дирекцію Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». 17.12.2015 року Правлінням Національного банку України була прийнята постанова «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» №898. Як наслідок, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18.12.2015 року № 230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит». Відповідно до Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23.09.2019 року № 2417 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора» було продовжено строк здійснення процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на два роки по 17.12.2020 року включно. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №2081 від 14 грудня 2020 року «Про деякі питання здійснення ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» строк управління майном (активами) ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та задоволення вимог його кредиторів подовжено на час існування обставин, що унеможливлюють здійснення продажу майна (активів) банку та задоволення вимог кредиторів. Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах та підлягає обов`язковому застосуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 3, ч.1 ст.4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює такі функції, зокрема, здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження всіх або частини активів і зобов`язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку . Майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: на відкритих торгах (аукціоні); шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках) (ч. 6 статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Відповідно до ч. 7 ст. 51 Закону виконавча дирекція Фонду приймає рішення про проведення відкритих торгів (аукціонів) уповноваженою особою Фонду або торговельним посередником, біржою тощо, у тому числі у разі продажу пулів активів, сформованих за рахунок майна кількох банків. В свою чергу порядок організації продажу активів майна банку, що ліквідується, встановлений Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 388 від 24.03.2016 року «Про затвердження Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються», зареєстрованим МЮУ за №606/28736 від 20.04.2016 року. Відповідно до частин 1 та 2 Розділу VI Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування від 24 березня 2016 року № 388 на відкритих торгах (аукціоні) можуть продаватися такі види активів (майна) банку, що ліквідується: основні засоби; майно банку у вигляді цілісного майнового комплексу; майно банку, щодо обороту якого встановлене обмеження; дебіторська заборгованість; права вимоги за кредитними договорами. Права вимоги - права вимоги банку за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання таких вимог (п. 1 розділу II Положення № 388). Враховуючи вищезазначені приписи, на Фонд гарантування покладено обов`язок відчужити майно, включене до ліквідаційної маси банку. За результатами проведення відкритих торгів (аукціону) банк укладає із переможцем договір купівлі-продажу майна (активу) (п. 4 розділу VII Положення) . Підставою для укладення 02.04.2019 року договорів про відступлення прав вимоги стала перемога ТОВ "ФК "АРАГОН" на електронному аукціоні щодо продажу майновий прав, активів ПАТ "Банк «Фінанси та Кредит» від 11 березня 2019 року. Зазначений електронний аукціон відбувся в межах процедури ліквідації Приватного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», на підставі рішення № 205 від 31.01.2019 року Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про затвердження умов продажу активів ПАТ Банк "Фінанси та Кредит". Оголошення про проведення аукціону, яке було розміщено на ресурсі «Прозоро» за наступним посиланням: https://prozorro.sale/auction/UA-EA-2019-02-05-000005-b, не містило специфічних вимог, до суб`єктів, які виявили бажання брати участь у аукціоні з подальшим укладенням договорів відступлення прав вимог на кредитні договори, що складали лот № F07GL40804. Водночас, рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 205 від 31.01.2019 року «Про затвердження умов продажу активів АТ «Банк «Фінанси та кредит»» також не містить вимог до суб`єктів, які мають право набувати активи Банку. Результати електронного аукціону, який відбувся 11 березня 2019 року були відображені в протоколі №UA-EA-2019-02-15-000005-b від 11 березня 2019 року. Згідно протоколу, предметом аукціону був кредитний портфель, що складається з прав вимоги за 29 кредитними договорами, що забезпечені іпотекою. Відповідно до паспорту активу 1 та паспорту активу 2 розміщених на веб сайті: http://torgi.fg.gov.ua/catalog/krediti/at_-bank_-nansi_ta_kredit/194420/index.php?lang=ua до складу проданого кредитного портфелю входили права вимоги за кредитними договорами на суму 172 215 519,00 грн., в тому числі, вимоги за кредитним договором № 112-07-И/16 від 06.02.2007 року укладеним між ВАТ Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] . За результатами аукціону переможцем стало Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "АРАГОН", яке придбало майнові права за 8 501 267, 00 гривень. Таким чином, укладання 02.04.2019 року договорів відступлення прав вимоги за кредитним договором № 12-07-И/16 від 06.02.2007 року та іпотечним договором від 06.02.2007 року на підставі результатів проведення електронних торгів 11.03.2019 року щодо реалізації майнових активів ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» в процесі його ліквідації відбулося у відповідності до приписів VII Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням № 388 від 24.03.2016 року Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, зареєстрованого в МЮ України 20.04.2016 року, № 606/28736, Регламенту роботи електронної торгової системи для проведення електронного аукціону та ст. ст. 48, 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 16.03.2021 року Велика Палата Верховного Суду розглянула справу № 906/1174/18 та за її наслідками прийняла правовий висновок, який ще раз вносить ясність у питання відступлення права вимоги за кредитами та уточнює попередні висновки. Предметом цієї справи - є визнання недійним договору відступлення права вимоги укладеного саме неплатоспроможним банком. Суд уточнив порядок розмежування договорів факторингу та цесії (купівлі-продажу) та вказав, що якщо відбувається продаж боргів, то ціна продажу може бути нижчою від отриманої вимог, оскільки саме по собі право вимоги може бути не сильно ліквідним товаром і сама по собі ця різниця не свідчить про наявність ознак договору факторингу. При цьому суд зазначив, що метою продажу активів неплатоспроможного банку є розпродаж банківського майна з метою розрахунку з кредиторами у процедурі ліквідації, а тому, такий договір є договором купівлі-продажу, а не договором факторингу. Крім того, Велика Палата конкретизувала свій висновок від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (щодо неможливості не фінансовій установі виступати кредитором за кредитним договором) та вказала, що якщо право вимоги продається банком у якого було відкликано банківську ліцензію та який перебував на ліквідації, то покупець не обов`язково повинен бути фінансовою установою. Враховуючи позицію Верховного суду, а також те, що на момент відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами від 06 лютого 2007 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процесі ліквідації, доводи Позивача про те, що ТОВ «ФК «АРАГОН» не мав достатньої правоздатності для укладення таких договорів, оскільки ним не було дотримано умов, які висуваються до фінансових установ, зокрема щодо розміру статутного капіталу, не впливають на чинність оспорюваних договорів, оскільки за висновками Верховного Суду відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації. Водночас слід вказати, що ТОВ «ФК «АРАГОН, як на момент укладення оспорюваних договорів відступлення права вимоги, так і станом на сьогодні є фінансовою установою, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи в Державному реєстрі фінансових установ від 25.10.2018 року № 1898, а тому має право укладати договори факторингу, що спростовує доводи Позивача про відсутність у Відповідача-2 правоздатності на укладення оспорюваних правочинів. Проте, спірні договори від 02.04.2019 року не можуть бути віднесені до договорів факторингу, оскільки були укладені ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» під час розпродажу активів у процесі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, тому за юридичною природою вказані договори є договорами купівлі-продажу майнового права, а не договорами факторингу. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Свій висновок про те, що укладені 02.04.2019 року між банком та ТОВ «ФК «АРАГОН» договори про відступлення прав вимоги - є договорами факторингу Позивач обґрунтовує виключно оперуючись на суб`єктний склад сторін правочинів. Проте, з вказаним погодитись не можна, оскільки сама по собі участь у правочині фінансової установи, за відсутності інших суттєвих ознак, які притаманні виключно договору факторингу, не дає підстав стверджувати, що оспорювані договори відступлення прав вимоги від 02.04.2019 року є саме договорами факторингу, а не оплатними договорами купівлі-продажу майнового права (цесії). Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги (цесії): 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Разом з тим, відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно зі статтею 1048 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1, пункту 11 частини першої статті 4 Закону № 2664-ІІІ фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг вважається фінансовою послугою. Згідно з частиною першою статті 6 Закону № 2664-ІІІ фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін. Отже, якщо йдеться про те, що договори факторингу повинні відповідати вимогам спеціального закону і містити додаткову специфічну інформацію або умови, то відсутність в договорі такої специфічної інформації, поряд з іншими обставинами, також додатково може свідчити про намір сторін вступити в договірні відносини з купівлі-продажу, а не факторингу. Відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу. Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги. Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Зазначене узгоджується з правовими позиціями, викладеними у Постанові Великої Палати Верховного суду від 11 вересня 2018 року по справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року по справі № 591/4552/17 (провадження № 61-46099св18) від 27 березня 2019 року по справі № 755/5751/17 (провадження № 61-34730св18) від 20 лютого 2019 року по справі № 128/639/17, провадження № 61-45112св18. З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються. Вирішуючи виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18 дійшла висновку, що слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу. Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак. Згідно зі статтею 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Відповідно до частини першої статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України. Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому. Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу. Відповідно до п. 1 договору № 8 про відступлення прав вимоги від 02 квітня 2019 року, за цим Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває право вимоги Банку до позичальника та поручителів, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників, за кредитними договорами та договорами поруки з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - Основні договори, надалі за текстом - Права вимоги. Новий кредитор сплачує Банку за Права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором. Сторони домовились, що відступлення Банком Новому кредитору прав вимоги за іпотечним договором, що був укладений в забезпечення виконання зобов`язань Боржників за Основними договорами та був посвідчений нотаріально, відбувається за окремим договором , який укладається між Сторонами одночасно з цим Договором та підлягає нотаріальному посвідченню (пп1.1. п. 1 Договору № 8). Згідно п. 4 Договору про відступлення прав вимоги № 8 вартість відступлення Прав вимоги за Основними договорами відповідно до цього Договору сплачена Новим кредитором Банку в межах оплати вартості відступлення прав вимоги за зобов`язаннями та договорами забезпечення, прав вимоги за якими відступлено Банком Новому кредитору відповідно до договорів про відступлення прав вимоги, укладених на підставі протоколу електронних торгів № UA-EA-2019-02-05-000005-b від 11.03.2019 року, та входить до сплаченої Новим кредитором суми 8 501 267, 00 грн. (вісім мільйонів п`ятсот одна тисяча двісті шістдесят сім гривень 00 копійок). Відповідно до пп. 1.1., 1.2. пункту 1 Договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 02 квітня 2019 року сторони цим погоджуються, що за своєю правовою природою даний Договір є правочином з передання Банком шляхом продажу прав вимоги за Договором іпотеки, зазначеному у Додатку № 1 до даного Договору, новому Іпотекодержателю (відступлення права вимоги). Сторони цим визнають, що жодне з положень цього Договору, а також будь-які платежі, які здійснюються на виконання цього Договору, не вважаються та не можуть вважатися фінансуванням Банку Новим Іпотекодержателем. Згідно пп. 2.1. пункту 2 Договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки у порядку та на умовах, визначених цим Договором, і зв`язку з укладенням Сторонами 02 квітня 2019 року Договору відступлення прав вимоги, предметом якого є відступлення прав вимоги за кредитними договорами, договорами застави та договорами поруки відповідно до підписаного реєстру договорів, Первісний Іпотекодержатель відступає та передає, а Новий Іпотекодержатель приймає та набуває всіх прав, належних Первісному Іпотекодержателю за договором іпотеки, який забезпечує виконання зобов`язань за Кредитними договорами та перелічений у Додатку № 1 до цього Договору (надалі - Договір іпотеки). Новий Іпотекодержатель сплатив Банку за Права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором. Підпункт 4.1. пункту 4 Договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки щодо вартості відступлення прав вимоги за договором іпотеки є аналогічним п. 4 Договору про відступлення прав вимоги № 8 за кредитним договором. Із змісту оспорюваних договорів вбачається, що за результатами торгів ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», який перебуває у процесі ліквідації визначив переможного покупця - ТОВ «ФК «АРАГОН» та продав йому майнове право вимоги виконання боржником [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № 12-07-И/16 від 06.02.2007 року та забезпечувальними договорами: договором іпотеки від 06.02.2007 року посвідченим приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б., зареєстрованим в реєстрі за № 1100 та договорами поруки № 12-07-И/16-П1 від 06.02.2007 року, № 12-07-И/16-П2 від 06.02.2007 року, № 12-07-И/16-П3 від 06.02. 2007 року, № 12-07-И/16-П4 від 06.02.2007 року. Предметом спірних договорів є відступлення прав вимог за плату (купівля-продаж). Тобто спірні договори є оплатними договорами, а тому до них слід застосовувати загальні положення про купівлю-продажу закріплені у Главі 54 Цивільного кодексу України. Метою укладення договорів є отримання банком коштів для розрахунку зі своїми кредиторами у процедурі ліквідації. Отже, за своєю правовою природою спірні договори від 02.04.2019 року є договорами купівлі-продажу майнового права, укладеними банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, тому не можуть бути віднесені до договорів факторингу. Укладення сторонами саме договорів відступлення прав вимоги (цесії), підтверджується також тим, що у вказаних договорах відсутні положення, які встановлюють зворотній обов`язок первісного кредитора ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з оплати новому кредитору (ТОВ «ФК «АРАГОН») відповідної плати (винагороди) за надання грошових коштів взамін відступленої вимоги. Крім цього, оспорювані договори не містять специфічних умов властивих виключно факторингу, які визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). За таких обставин, враховуючи, що при укладенні спірних правочинів Відповідачі керувались положеннями статей 3, 6, 13, 203, 215, 512, 513, 514, 627 ЦК України, а доводи Позивача не спростовують зазначених висновків та не впливають на них, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі ст.ст. 203, 215, 512, 626-628 ЦК України,

Outcome: dismissed