Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

1.Позиція позивача. У лютому 2022 року позивач [PERSON] подала до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області матеріали позовної заяви до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Кам'янської міської ради в особі служби у справах дітей Кам'янської міської ради «про позбавлення батьківських прав та зміна способу стягнення аліментів». Згідно до змісту позовних вимог позивач просить: -позбавити [PERSON] ([INFO], паспорт серії [NUMBER], виданий Білгород-Дністровським РВ УМВС України в Одеській області 21 червня 2000 року; РНОКПП [NUMBER]) батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO]; -змінити спосіб стягнення аліментів, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 6000 (шість тисяч) гривень 00 копійок щомісяця; -сплату судових витрат покласти на Відповідача. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила наступне. [INFO] позивач народила дитину - [PERSON], біологічним батьком якої є Відповідач - [PERSON], з яким не укладала шлюб, але проживала разом з 19 червня 2013 року по 26 січня 2015 року. З самого народження дитина постійно проживає з позивачем. На початку 2015 року позивач звернулась до Самбірського міжрайонного суду Львівської області з позовом про визнання батьківства і стягнення аліментів, оскільки утримувати дитину їй одній важко, а Відповідач добровільно ніякої матеріальної допомоги на утримування дитини не надавав. Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 16 квітня 2015 року по справі № 452/764/15-к Відповідача було визнано батьком та стягнуто з нього аліменти на користь позивача на утримання дитини у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу) щомісяця. Відповідач разом з Позивачем та донькою спільно не проживають, з січня 2015 року Відповідач пішов з сім'ї та більше не повертався та разом не проживав. Позивач ніколи не заперечувала Відповідачу спілкувати з дитиною, постійно повідомляла його про зміну місця проживання дитини, але він ніколи не виявляв такого бажання. Відповідач використовує свої права на шкоду інтересам дитини, а саме коли позивачу потрібно було вивезти дитину за кордон з метою відпочинку та оздоровлення, Відповідач надав відповідний дозвіл, але за умови, що позивач напише йому розписку про те, що ніби то він сплатив аліменти на рік вперед і забере виконавчий лист з ВДВС, в якому знаходиться виконавче провадження по стягненню з Відповідача аліментів. Позивач з 19.09.2018 року фактично проживає однією сім'єю з [PERSON], зареєструвала шлюб 09.09.2021 року , актовий запис № 226, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER]. [PERSON] сприймає [PERSON] за батька, іншого батька вона не знає. Вони проводять багато часу разом, [PERSON] є справжній батьком для дівчинки, займається її вихованням та розвитком, матеріальним забезпеченням. У них дуже теплі стосунки, за багато років склався тісний психологічний та емоційний зв'язок, розірвання якого стане безперечно травмуючим фактором для дитини. Відповідно до висновку психолога [PERSON] має тісний психологічний зв'язок з її родиною, а саме мамою [PERSON] та батьком [PERSON], братиком [PERSON], сприймає себе частиною родини. В родині наявні дружні стосунки, дитина отримує в повному обсязі любов та увагу, батьки опікуються дитиною. [PERSON] вважає своїм батьком [PERSON] і виявляє тривогу, коли мова заходить про Відповідача, оскільки не пам'ятає його, навіть не впізнає по фото. Фізичного, емоційного та психологічного контакту з відповідачем у дитини немає. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, участь у виховання доньки не бере, ніякої матеріальної допомоги на виховання дитини не надає, а тому є всі підстави для позбавлення Відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки - [PERSON]. Відповідач взагалі не має батьківських почуттів до малолітньої доньки [PERSON], у зв'язку з чим він не бажає спілкуватись з дитиною, не цікавиться її життям, допомогу на доньку не надає, що у подальшому з дорослішанням дитини негативно вплине на психологічний стан дитини, її виховання, Відповідач не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом та лікуванням дитини. Наразі родинний зв'язок між батьком та дитиною втрачено, відновити його неможливо, оскільки це буде суперечити інтересам дитини і негативно вплине на психічний та емоційний стан дитини.d81yCoppUllcm 2. Позиція відповідача. Відповідач, [PERSON]. про дату, час та місце судових засідань повідомлений належним чином. 25 квітня 2023 року відповідач [PERSON]. на електронну пошту суду надав клопотання, згідно до змісту якого зазначив, що проходить військову службу в ЗСУ, а саме зараз знаходиться у відрядженні в Донецькій області. Наполягає на тому, щоб суд не задовольняв позовну заяву в частині позбавлення його батьківських прав відносно єдиної доньки, категорично проти цієї вимоги так як жодних законних підстав, що передбачаються ст. 164 СК України, відсутні. Цивільну справу просить розглядати за його відсутності (а.с. 107). 3.Позиція третьої особи. Третя особа, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам'янської міської ради про дату, час та місце судових засідань повідомлена належним чином. 03 жовтня 2022 року на офіційну електронну адресу суду третьою особою подано клопотання, згідно до змісту якого просять надати документи, долучені до цивільної справи (а.с. 73). 16 січня 2023 року на електронну пошту суду представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Кам'янської міської ради надіслала клопотання, у якому просить судове засідання, призначене на 26.01.2023 року розглядати без присутності представника або перенести на іншу дату (а.с. 89). Згідно до висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO] від 10 квітня 2023 №8вих-20/210 (а.с. 105-106) - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам'янської міської ради вважає позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO] доцільним. 02 травня 2023 року на електронну пошту суду представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Кам'янської міської ради надіслала клопотання, згідно до змісту якого просить справу розглядати без присутності їх представника з урахуванням висновку від 10.04.2023 №8вих-20/210 та найкращих інтересів дитини (а.с. 124).d81yCoppUllcm 4.Процесуальні питання, заяви і клопотання. 18 лютого 2022 року позивач [PERSON] подала до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області матеріали позовної заяви до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Кам'янської міської ради в особі служби у справах дітей Кам'янської міської ради «про позбавлення батьківських прав та зміна способу стягнення аліментів» (а.с. 2-8). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 лютого 2022 року цивільну справу № 208/1304/22 передано до провадження судді Івченко Т.П. (а.с. 52). 15 вересня 2022 року ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито провадження у цивільній справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 57-58). 03 жовтня 2023 року на електронну пошту суду від представника Органу опіки та піклування виконавчого комітету Кам'янської міської ради надійшло клопотання, відповідно до якого просять надати документи, долучені до цивільної справи (а.с. 73). 17 жовтня 2022 року від адвоката Моськіної С.М., яка діє в інтересах позивача [PERSON]., надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою Easycon (а.с. 74-75). Ухвалою судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська від 17 жовтня 2022 року клопотання адвоката Моськіної С.М. задоволено (а.с. 75 б). 26 грудня 2022 року на електронну пошту суду від адвоката Моськіної С.М. надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції (а.с. 86). Ухвалою судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська від 26 грудня 2022 року клопотання адвоката Моськіної С.М. задоволено (а.с. 88). 16 січня 2023 року на електронну пошту суду представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Кам'янської міської ради надіслала клопотання, у якому просить судове засідання, призначене на 26.01.2023 року розглядати без присутності представника або перенести на іншу дату (а.с. 89). 26 січня 2023 року на електронну адресу суду надійшло клопотання від адвоката Моськіної С.М. надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції (а.с. 94). Ухвалою судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська від 26 січня 2023 року клопотання адвоката Моськіної С.М. задоволено (а.с. 96 б). 11 квітня 2023 року від представника Органу опіки та піклування виконавчого комітету Кам'янської міської ради надійшло клопотання, згідно до якого просять справу розглядати за відсутності їх представника та надають висновок (а.с. 105-106). 25 квітня 2023 року на електронну пошту суду надійшло клопотання від відповідача [PERSON]., у якому просить розглядати цивільну справу за його відсутності та просить в частині позбавлення його батьківських прав відносно доньки - відмовити (а.с. 107). 25 квітня 2023 року адвокат Моськіна С.М. до суду подала заяву, у якій просить провести слухання без присутності позивача та її представника, підготовче провадження закрити, позов підтримує в повному обсязі, просить задовольнити (а.с. 108). Ухвалою судді Заводського районного суду місто Дніпродзержинська від 25 квітня 2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті (а.с. 110-111). 02 травня 2023 року на електронну пошту суду представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Кам'янської міської ради надіслала клопотання, згідно до змісту якого просить справу розглядати без присутності їх представника з урахуванням висновку від 10.04.2023 №8вих-20/210 та найкращих інтересів дитини (а.с. 124).d81yCoppUllcm 5. Фактичні обставини встановлені судом. Як встановлено судом, предметом спору є - позбавлення батьківських прав та зміна способу стягнення аліментів на користь малолітньої [PERSON], [INFO]. [PERSON], народилась [INFO], про що в Книзі реєстрації народжень 07 березня 2014 року зроблено відповідний актовий запис № 5. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 07 березня 2014 року Виконавчим комітетом Бітлянської сільської ради Гурківського району Львівської області у графі «батько» зазначено - «[PERSON]», у графі «мати» зазначено - «[PERSON]» (а.с. 17). Між орендодавцем [PERSON] та орендаторами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] укладено договір оренди від 08.03.2021 року, який укладено щодо квартири [ADDRESS] на чеській мові, переклад якого на українську мову зроблено перекладачем [PERSON] 22 листопада 2021 року, який зареєстровано в реєстрі № 9868 (а.с.18-26). 09 вересня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб Південним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кам'янське Кам'янського району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 226, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 28). Відповідно до трудового договору, номер вільного місця 17 589 220 782, [PERSON] працює у ТОВ «ЕРГОСТИЛЬ», дата надходження на роботу 26.01.2021 рік, місцем виконання робіт є Прага, район столиця Прага (а.с. 29-30). Як вбачається зі змісту характеристики [PERSON] прибула до середньої загальноосвітньої школи № 18 01.09.2020 року і вибула 07.09.2021 року у зв'язку з переїздом до Чешської Республіки. Мати [PERSON] - [PERSON] завжди відвідувала батьківські збори та перебувала у батьківському комітеті класу. Приймала активну участь у життя школи та класу. Батько [PERSON] - [PERSON] ніколи не приходив до школи та не цікавився життям дитини під час навчання. Ніякої участі у житті класу не приймав, з вчителем класу не комунікував. Участі в вихованні дитини не приймав (а.с. 31). Як вбачається зі змісту характеристики [PERSON] прибула до секції черлідінгу 01.09.2020 року і вибула 07.09.2021 року в'язку з переїздом до Чеської Республіки. Мати [PERSON] - [PERSON] завжди відвідувала батьківські збори, приймала активну участь у спортивному житті дитини. Батько [PERSON] - [PERSON] ніколи не приходив та не цікавився успіхами дитини. Ніякої участі в житті секції не приймав, з тренером контакту не мав. Участі в житті дитини не приймав. В свою чергу [PERSON] приймав активну участь у спортивному житті дівчинки, цікавився її успіхами та невдачами, підтримував під час змагань (а.с. 32). Згідно до Довідки з місця навчання вбачається, що [PERSON] , [INFO], у начальному році 2021/2022 є ученицею 1-ого класу початкової школи очної форми навчання у Карлових Варах (а.с. 33). Згідно до Декларації № 0001- 7412-МХ00 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, законний представник - [PERSON] (а.с. 34). Відповідно до подяки, яка видана директором Комунального закладу «Середня загальноосвітня школа № 18» Кам'янської міської ради Бичко С.І., дякують [PERSON] за активну участь у проведенні ремонтних робіт під час підготовки школи до нового навчального року (а.с. 35). Відповідно до довідки від 07.09.2021 року №186, виданою директором Комунального закладу «Середня загальноосвітня школа № 18» Кам'янської міської ради та класним керівником [PERSON], мати, [PERSON], цікавиться навчанням доньки, відвідувала батьківські збори, співпрацювала з класним керівником. Батько, [PERSON], батьківські збори не відвідував, навчанням не цікавився (а.с. 36). Згідно до Довідки від 23.09.2021 року №Б-669вих/01-15 представника Служби у справах дітей Кам'янської міської ради повідомили, що з 15.01.2020 року по теперішній час гр.. [PERSON] не звертався до служби у справах дітей міської ради із заявою про участь у вихованні малолітньої [PERSON], 25.02.2014 року народження (а.с. 38). Відповідно до висновку психолога [PERSON], [PERSON] відкрито говорить про своїх близьких: мама [PERSON], тато [PERSON], брат [PERSON], бабуся. Про [PERSON] нічого розповісти не може через відсутність його в житті дитини, не пам'ятає його та не впізнає та фотографії (а.с. 42-45). Згідно до Рішення Самбірський міськрайонний суд Львівської області від 16.04.2015 року (а.с. 47), та виконавчого листа, виданого Самбірським міськрайонним судом Львівської області від 16 квітня 2015 року у справі №452/764/15-ц стягується із [PERSON], [INFO], в користь [PERSON], [INFO], аліменти на дочку - [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 48).d81yCoppUllcm 6. Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтею 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Статтею 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 СК України). Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. (стаття 153, частини перша-третя статті 157 СК України). Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства». Згідно ст.157 СК України той з батьків, що проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до керівних роз`яснень, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Згідно п. 16 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ч.1 ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Згідно ч.4 зазначеної статті, при задоволенні позову про відібрання від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Стаття 171 СК України закріплює, що дитина має право бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1,2 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. У відповідності до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.d81yCoppUllcm 7. Висновки та мотиви прийнятого рішення. У свідоцтві про народження серії [NUMBER] виданим повторно Дніпровським районним у місті Кам'янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 30 квітня 2021 року у графі «батько» зазначений [PERSON], у графі «мати» зазначено [PERSON]. Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При вирішенні судом позову щодо питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батька до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні, захист інтересів дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він/вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Сімейним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини й протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц зроблено висновок щодо застосування п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року у справі № 204/1199/16-ц (провадження № 61-170св17) зроблено висновок, що не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків факт стягнення з батька аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Висновок від 10.04.2023 №8вих-20/210 виконавчого комітету Кам`янської міської ради, орган опік та піклування Служби у справах дітей Кам`янської міської ради не містить однозначних обставин та доказів, що позбавляє суд застосовувати щодо відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав в інтересах дитини. Посилання позивача на існування заборгованості по аліментах та невідвідування відповідачем дошкільного навчального закладу та навчального закладу дитини повною мірою не може свідчити про ухилення батька від виконання своїх обов`язків та не є тією виключною підставою, яка може бути підставою для позбавлення його батьківських прав. Правова позиція викладена у Постанову КЦС ВС у справі № 466/9380/17 від 17 червня 2021 року. Таким чином, при розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому суд бере до уваги те, що відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав, що підтверджується відповідним клопотанням (а.с.107), відповідач наразі проходить військову службу в Збройних Силах України, а саме у Донецькій області. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову в частині про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. За таких обставин суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його доньки [PERSON] не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до доньки батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно доньки. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, оскільки це остаточно розірве зв`язок доньки з батьком, а тому вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог в частині позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньки [PERSON], [INFO], відмовити. Щодо зміни способу стягнення аліментів суд враховує, що позиція позивача пов'язана із тим, що відповідач має заборгованість зі сплати аліментів, та те що позивача турбують фінансові компанія з питань розшуку місцезнаходження боржника, яким є відповідач по справі. Також, позивач вважає що зазначене негативно впливає на розвиток та родинний зв'язок між батьком та дитиною. Тому посилаючись на ст.. 184 СК України, позивачка вважає достатніми підстави для зміни способу стягнення аліментів. Проте, у разі наявності офіційного місця роботи відповідача, з якого стягуються аліменти на утримання дитини, визначення способу стягнення аліментів у виді частки від доходу, є відповідним до вимог п. 1 ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Судом враховується, що аліменти на утримання дитини - доньки [PERSON], [INFO], стягуються на підставі Згідно до Рішення Самбірський міськрайонний суд Львівської області від 16.04.2015 року (а.с. 47), та виконавчого листа, виданого Самбірським міськрайонним судом Львівської області від 16 квітня 2015 року у справі №452/764/15-ц стягується із [PERSON], [INFO], в користь [PERSON], [INFO], аліменти на дочку - [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 48). Посилання на наявність у відповідача [PERSON]. перед позивачем зі сплати аліментів на утримання дитини заборгованості, жодним доказом не підтверджено. Крім того, частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч.1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, зміна способу стягнення аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України) і зміна визначеного раніше розміру аліментів (ст. 192 ч. 1 СК України) є різними правовими інститутами. Водночас, ці інститути тісно пов`язані між собою. Зазвичай зміна способу стягнення аліментів тягне і зміну розміру (збільшення, зменшення) раніше обумовлених чи присуджених аліментів, зміна способу стягнення аліментів може слугувати засобом, методом зміни розміру стягуваних аліментів. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни способу стягнення або розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1., 2 ст. 77 ЦПК України). Таким чином, поставивши перед судом питання про зміну способу стягнення раніше присуджених аліментів з частки від заробітної плати (доходу) платника на тверду грошову суму, позивачу належало б доводити передусім наявність у платника аліментів відповідного доходу як підставу для задоволення вимоги, для визначення розміру аліментів, та наявності підстав для проведення такої зміни, та інших обставин, які мають значення в такому спорі та передбачені, зокрема, ч. 1 ст. 182 СК України. Однак, пред`являючи позов про зміну способу стягнення аліментів, при цьому посилаючись на необхідність збільшення розміру аліментів, як визначення обов'язку відповідача зі сплати аліментів замість частки від доходу (заробітку) на тверду грошову суму, позивач не надала суду будь-яких доказів покращення матеріального стану відповідача з часу встановлення йому аліментних зобов`язань, а також інформації про щомісячні доходи як платника аліментів, тощо…, так і одержувача аліментів, та зміни їх сімейного стану, хоча це є її процесуальним обов`язком, а тому зазначені у позовній заяві обставини не є підставою для зміни способу стягнення аліментів. Враховуючи вищевикладені норми законодавства, оскільки сам по собі факт звернення із заявою про зміну способу стягнення аліментів призначених за рішенням суду, без підтвердження заявлених позовних вимог належними, допустимими, достатніми доказами не може бути підставою для задоволення заявлених позовних вимог, так як належних та допустимих доказів наявності обставин зміни матеріального або сімейного стану сторін, їх стану здоров`я, інших обставин, які відповідно до ст. 192 СК України є підставою для зміни способу стягнення аліментів що впливає на зміну і їх розміру, а також доказів наявності у платника аліментів відповідного доходу для визначення розміру аліментів в частці від такого доходу - позивачем не надано, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).d81yCoppUllcm 8. Розподіл судових витрат між сторонами.d81yCoppUllcm Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується приписами ст..ст. 133, 141 ЦПК України, а тому понесені позивачем витрати з оплати судового збору у розмірі 992,40 грн., що підтверджується квитанцією № 1804054 від 17 лютого 2022 року (а.с. 1), підлягають покладенню не позивача.

Outcome: dismissed