Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просив суд: розірвати договір оренди землі укладений 12 березня 2014 року між ним, [PERSON] та СТОВ ім..Ватутіне, який зареєстрований у відділі Держземагенства в Звенигородському районі згідно витягу з державного реєстру речових прав від 13.03.2014 року за № 11573147. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до державного акту на земельну ділянку серії ЯЛ№405578 він, [PERSON] є власником земельного паю площею 2,4682 ГА, кадастровий номер 7121287200:02:001:0044. Між ним та відповідачем СТОВ «ім.. Ватутіне» 12.03.2014 року було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки. Відповідно до умов договору він, [PERSON] надав, а відповідач СТОВ «ім. Ватутіне» в особі директора Лавриченко В.А. прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення розміром 2,4682ГА, яка знаходиться на території Стецівської сільської ради. Договір зареєстровано у відділі Держкомзему в Звенигородському районі Черкаської області відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за №11573147 від 13.03.2014 року. Строк дії договору визначений терміном на 5 років. По закінченню терміну дії договору він, випадково дізнався у квітні 2022 року , що строк даного договору було продовжено до 03.01.2029 року відповідно до укладеної додаткової угоди від 03.01.2019 року. Відповідач про це особисто його не повідомив. Дану додаткову угоду він не підписував. У червні 2022 року він звернувся до відповідача із вимогою надати йому дану додаткову угоду. 05.10.2022 року він письмово звернувся на ім`я директора СТОВ ім. «Ватутіне» Лавриченко В.А. з проханням розірвати договір земельної ділянки, однак відповіді так і не отримав. Так вважає, що договір оренди землі підлягає розірванню з підстав того що його не було повідомлено про зміну істотних умов договору оренди земельної ділянки. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 25.04.2023 було відкрито провадження у справі, вирішено цивільну справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Відповідачу за зареєстрованим місцем проживання було надіслано ухвалу про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та додатками до неї, яку він отримав, що підтверджується рекомендований повідомлення про вручення..Крім того Відповідач був вчасно повідомлений про місце розгляду справи шляхом розміщення відповідного оголошення на сайті, в судове засідання не з`явився. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. 23.05.2023 року на адресу суду від представника відповідача адвоката Костюка І.В. надійшов відзив на позовну заяву в якій представник відповідача просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Мотивуючи тим, що між [PERSON] та СТОВ ім.Ватутіна було укладено договір землі від 12.03.2014 року. Відповідно до умов договору в оренду передається земельна ділянка площею 2,4682 га в адміністративних межах Стецівської сільської ради. Відповідно до п.8 Договір укладений на 5 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. Відповідно до п.36 Договору зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У п.39 Договору визначено, що умовами розірвання договору в односторонньому порядку є недотримання договору. Речове право по договору було зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про інше речове право 4955195, дата та час державної реєстрації: 12.03.2014 15:43:40) строк дії 11.03.2019 року. Відповідно до ст.30 Закону України «Про оренду землі» (в редакція станом на 01.01.2019 р.) зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. 03 січня 2019 року між сторонами було укладено Угоду про внесення змін до договору оренди землі від 12.03.2014 року. У даній додатковій угоді сторонами було визначено продовження договору оренди землі на 10 років до 03 січня 2029 року. Таким чином, сторонами було досягнуто згоди щодо продовження строку дії договору оренди землі. Як було встановлено вище, сторонами було укладено додаткову угоду від 03.01.2019,якою було змінено строк дії оренди, а саме визначено, що договір укладено на 10 років, продовжено його дію до 03.01.2029 року. Твердження позивача на те, що він не знав про наявність та не підписував додаткову угоду від 03.01.2019 року, спростовуються доказами, які наявні в матеріалах справи, а саме: додатковою угодою від 03.01.2019 року, з якої вбачається підпис позивача. Отриманням позивачем орендної плати за договором оренди за період 2019,2020,2021,2022 роки. Твердження позивача, що була порушена процедура поновлення договору та є істотним порушення не відповідає дійсності, оскільки сторонами було укладено додаткову угоду про продовження строку оренди 03.01.2019 року більше ніж за три місяці до закінчення строку оренди за договором, який становив до 11.03.2019 року. Крім того, таке твердження позивача, не відповідає вищевикладеним нормам цивільного та земельного законодавства, оскільки сторони договору можуть вносити зміни до договору шляхом підписанням додаткової угоди до нього. З викладеного слідує, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт не укладання договору оренди та порушення його істотних умов з боку позивача, тому позовні вимоги є не обґрунтованими, а позов не підлягає задоволенню. Відповідно до положень ч. 2ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Позивач надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити. Фактичні обставини, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, суд дійшов до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до державного акту на земельну ділянку серії ЯЛ№405578 [PERSON] є власником земельного паю площею 2,4682 ГА, кадастровий номер 7121287200:02:001:0044. Між [PERSON] та СТОВ «ім.. Ватутіне» 12.03.2014 року було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки. Відповідно до умов договору, [PERSON] надав, а СТОВ «ім. Ватутіне» в особі директора Лавриченко В.А. прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення розміром 2,4682 га., яка знаходиться на території Стецівської сільської ради. Договір зареєстровано у відділі Держкомзему в Звенигородському районі Черкаської області відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за №11573147 від 13.03.2014 року. Строк дії договору визначений терміном на 5 років. Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін Вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступних висновків. [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,4682 га, яка розташована за адресою: Черкаська обл., Звенигородський р-н, с. Стецівка, шо підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №405578. 12 березня 2014 року між [PERSON] та СТОВ ім. Ватутіна було укладено договір оренди землі, за умовами якого Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення сільськогосподарського виробництва загальною площею 2,4682 га в адміністративних межах Стецівської сільської ради. Відповідно до п. 8 договору оренди, договір укладено строком на 5 років. Пунктом 43 договору встановлено, що договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до статті 6 Закону України «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав. Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають, зокрема, право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки. Таким чином, відлік строку дії користування земельною ділянкою по договору оренди землі розпочинається з дати його державної реєстрації. Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №18910645 від 13.03.2014, державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав було проведено 12.03.2014 року. Отже, строк дії договору оренди землі сплив 12 березня 2019 року. Після спливу 3-річного строку, у квітні 2022 року [PERSON] зазначає про продовження договірних відносин на 10 років та продовження терміну дії договору до 03.01.2029 відповідно до угоди про внесення змін до договору оренди землі від 12.03.2014, підписаної між [PERSON] та СТОВ ім. Ватутіна. Надалі право оренди земельної ділянки було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав. Угоду про продовження договірних відносин [PERSON] не визнає з мотивів того, що її не підписував, умови угоди не погоджував, а тому просить договір оренди землі вважати розірваним. Відповідно до п. 7 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України. Згідно зі ст. 41 Конституції України та ст. 319 ЦК України право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Відповідно до частини 1 статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Визначення, процедура укладення, вимоги та припинення договору оренди землі передбачені Законом України «Про оренду землі». Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідне орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Пунктом 1 статті 6 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Згідно ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено. Відповідно до ч.1 ст. 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Положеннями ч. 1 ст. 5 ЦПК України установлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому, обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Інший підхід суперечитиме принципу верховенства права. При зверненні до суду із позовом до суду позивач просить розірвати договір оренди землі, укладеного 12.03.2014 між [PERSON] та СТОВ ім. Ватутіна, оскільки угоди про продовження договірних відносин з відповідачем не підписував. В даному випадку позивачем по суті оспорюється невизнання факту укладання додаткової угоди як підстави для продовження договірних відносин, а не самого договору оренди землі. Такий факт може бути спростований не шляхом подання позову про розірвання договору оренди землі, а при вирішенні спору про захист права, про витребування майна із чужого незаконного володіння. Суд вважає, що обраний спосіб захисту позивачем не призведе до відновлення та порушення порушеного права. Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не пов`язане із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, буде усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки. Зокрема, у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14- 499цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Таким чином, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач, як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом пред`явлення вимоги про повернення земельної ділянки (негаторний позов). У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 387/970/17 (провадження № 61-35152св18), від 26 серпня 2020 року в справах № 624/679/16-ц (провадження № 61-1543св17), № 624/606/16-ц (провадження № 61-1467св17), № 624/605/16-ц (провадження № 61-15859св18), від 27 серпня 2020 року у справі № 394/492/17 (провадження № 61- 38150св18), від 23 вересня 2020 року у справі № 396/1857/16-ц (провадження № 61-17729св19) прийнятих після подання касаційної скарги. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на викладене позовна вимога про розірвання договору оренди землі, укладеного 12.03.2014 між [PERSON] та СТОВ ім. Ватутіна є неналежним способом захисту порушенного права, а тому позов підлягає залишенню без задоволення. Відсутність порушеного права та інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 155). Жодних підстав для розірвання договору оренди землі, передбачених законом, позивачем вказано не було. Відтак, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Суд зазначає, що відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки. Саме з огляду на це суд не надає оцінку наведеним позивачем посиланням на правові позиції ВС у позові, оскільки в даному випадку вони не є релевантними з огляду на заявлені позовні вимоги. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed