Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області звернулась [PERSON] з позовом в якому (з урахуванням змін та уточнень в остаточній редакції) просить стягнути на її користь з [PERSON] 211159,19 грн. та судові витрати по справі (т.4 а.с.72-78). Вимоги позову мотивовані тим, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 16 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2017 року, стягнуто на користь [PERSON] : з\~ [PERSON] \~безпідставно набуті грошові кошти в сумі 41044 грн. (еквівалент 1655 доларів США), 112137,00 грн. (еквівалент 4060 євро), 52080 грн. (еквівалент 2100 доларів США); 3% річних від простроченого грошового зобов`язання в сумі 1612,51 грн., 4405,60 грн. та 2046,10 грн.; на відшкодування моральної шкоди 50000 грн.; з\~ [PERSON] \~грошові кошти в сумі 768800 грн. (еквівалент 31000 доларів США), 55240 грн. (еквівалент 2000 євро); 3% річних від простроченого грошового зобов`язання в сумі 30204,36 грн. та 2170,25 грн.; кошти витрачені на будівельні матеріали та виконання будівельних робіт в сумі 124000 грн. (еквівалент 5000 доларів США); на відшкодування моральної шкоди 25000 грн. Судами встановлено, що 13 березня 2015 року між [PERSON] (покупцем) та [PERSON] (продавцем) в присутності представника агенції нерухомості «Квартал» в особі директора Високої С.В. укладено попередній договір, відповідно до умов якого продавець зобов`язався продати, а покупець купити об`єкт нерухомості: квартиру [ADDRESS] та укласти в майбутньому в строк до 13 квітня 2015 року договір купівлі-продажу. Згідно п.4 вказаного договору ціна основного договору визначена сторонами в розмірі 950000 гривень, що еквівалентно 38000 доларам США.\~Відповідно до п.5 Договору в рахунок оплати об`єкту нерухомості покупець передав, а продавець отримав грошову суму (аванс) в розмірі\~25000 гривень, що еквівалентно 1000 доларам США.\~За змістом п.6 договору, інша сума, належна до оплати при укладенні основної угоди, складає 925000 гривень (37000 доларів США). 16 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено додаткову угоду до попереднього договору від 13 березня 2015 року, згідно якої [PERSON] передала [PERSON] додатковий аванс в розмірі 750000 грн., що еквівалентно 30000 доларів США, та 2000 євро. Передача вказаних коштів була зумовлена тим, що укладення основного договору було можливим лише за умови сплати [PERSON] заборгованості перед фондом інвестування будівництва, реконструкції квартири та розділу дворівневої квартири на дві самостійні, одна з яких мала б бути предметом договору купівлі-продажу. Загальна сума отриманих [PERSON] від [PERSON] коштів склала 31000 доларів США, що еквівалентно 768800 грн. (по курсу НБУ станом на 04 серпня 2016 року - 2480 грн. за 100 доларів США) та 2000 євро, що еквівалентно 55240 грн. (по курсу НБУ на 04 серпня 2016 року - 2762 грн. за 100 євро). Стягуючи вказані кошти, суди послались на те, що між сторонами було укладено попередній договір, який створює для сторін грошові зобов`язання, і оскільки в подальшому не було укладено основного договору, то у [PERSON] виникли грошові зобов`язання з повернення отриманих за договором коштів та 3% річних за їх несвоєчасне повернення. Крім того, судами встановлено, що подружжя [PERSON] до укладення основного договору добровільно передали [PERSON] ключі від спірної квартири, добровільно дозволили перебувати в даній квартирі будівельникам, [PERSON] мала законний доступ до квартири [ADDRESS] на другому рівні та здійснювала у спірній квартирі у дозволений спосіб ремонт (монтаж електропроводки, теплої підлоги, опалення, каналізації, холодної та гарячої вроди, гіпсокартонової стелі, перестінок, демонтажні роботи, сварка і заливка арматури, підняття та вивіз будівельного матеріалу), витрати на який склали 5000 доларів США, що було еквівалентно 124000 грн. по курсу НБУ станом на 04.08.2016 (2480 грн. за 100 дол. США), які суд стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] . Стягуючи з [PERSON] на користь [PERSON] суми витрат на ремонт, суди послались на безпідставність набуття майна відповідачкою. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2017 року в оскаржуваній частині вимог про стягнення 3% річних від суми 31000 доларів США, 3% річних від суми 2000 доларів США; коштів, витрачених на будівельні матеріали та виконання будівельних робіт; компенсації моральної шкоди скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.4 а.с.41-48). Скасовуючи судові рішення в частині стягнення 3% річних від простроченої суми, суд касаційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивачка грошові кошти на підставі неукладеного (нікчемного правочину), залишивши поза увагою, що момент вчинення правочинів відповідно до ст.ст.210, 640 ЦК пов`язується із державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Скасовуючи судові рішення в частині стягнення на підставі ст.1212 ЦК коштів, витрачених на будівельні матеріали та виконання будівельних робіт, суд касаційної інстанції вказав на неврахування судом першої інстанції того, що правовідносини сторін регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст.1212 ЦК, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог та, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст. 1212 ЦК. Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області Пушкарського Д.В. від 16 листопада 2017 року справу, після скасування судових рішень в касаційному порядку, прийнято до свого провадження (т.3 а.с.111). В своїй заяві позивачка посилалась також на те, що укладений попередній договір та додаткова угода до нього є нікчемними, а відтак отримані на їх підставі [PERSON] кошти в розмірі 31000 доларів та 2000 євро є безпідставно отриманим майном, та мали бути повернені негайно за вимогою [PERSON] . Датою вимоги вважає звернення з позовом до [PERSON] в лютому 2016 року, а порушений строк повернення просить обраховувати з 01 березня 2016 року до 01 жовтня 2018 року. Сума стягнення складала 69667,88 грн. В подальшому позивач подала розрахунок, в якому уточнила, що строк прострочення платежу слід обраховувати до 01 червня 2018 року, оскільки 12 червня 2018 року рішення суду про стягнення з [PERSON] еквівалента 31000 дол. СШП та 2000 євро було примусово виконано. Виходячи з курсу валют, який був встановлений НБУ на перший день строку повернення коштів 01.03.2016 року, просила стягнути 3% річних від суми 898940,40 грн.(еквівалент 31000 дол. США та 2000 євро станом на 01 березня 2016 року) за період з 01 березня 2016 року по 01 червня 2018 року, що складає 60678,47 грн. У вказаній заяві позивач послалась також на те, що будучи добросовісним володільцем квартири [ADDRESS] за згодою власниці квартири здійснила ремонті роботи у вказаній квартирі, необхідні для її використання в якості житла, а саме: 1) монтаж електропроводки 100 одиниць (точок); 2) монтаж теплого полу на площі 20 кв.м.; монтаж опалення 7 одиниць (точок) з встановленням біметалевих батарей опалення; 4) монтаж гіпсокартонної стелі 50 кв.м ; 5) монтаж перестінку площею 9 кв.м ; 6) сварка і заливка арматури на площі 3 кв. м ; 7) монтаж каналізації 8 одиниць; 8) монтаж холодного і гарячого водо забезпечення 7 одиниць; 9) демонтажні роботи; 10) підйом матеріалів, вивезення сміття, на які витратила 5000 доларів США. Оскільки вказані поліпшення є невіддільними, а вартість квартири внаслідок поліпшень збільшилась, то просить стягнути відшкодування здійснених нею витрат у сумі, на яку збільшилась вартість квартири внаслідок ремонту. Для визначення такої суми просила призначити судову будівельно-технічну та оціночну експертизу. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача та третьої особи [PERSON] посилався на те, що уточнена позовна заява [PERSON] не підлягає прийняттю, оскільки у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначних законом, а вимоги про стягнення витрат на ремонт є недоведеними (т.4 а.с.90-97). [PERSON] на депозитний рахунок суду було внесено 211159,20 грн. в рахунок забезпечення позовних вимог та заявлено клопотання про скасування арешту на майно. Ухвалою суду від 24.11.2021 клопотання [PERSON] задоволено та скасовано арешт, накладений ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 27 квітня 2016 року (із змінами відповідно до ухвали від 03 січня 2017 року), на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] (т.4 а.с.148-149). Дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням Іллічівського міського суду від 16 серпня 2016 року, в його не скасованій частині, встановлено що в березні-травні 2015 року відповідач отримала від позивача 31000 доларів США та 2000 євро в рахунок сплати ціни квартири [ADDRESS] , однак в подальшому договір купівлі-продажу квартири не був укладений, у зв`язку з чим з відповідачки стягнуто вказані суми по курсу НБУ станом на 04 серпня 2016 року в загальній сумі 8249040 грн. Вказані обставини не підлягають повторному доказуванню, оскільки встановлені рішенням суду, яке набуло чинності (ч.4 ст.82 ЦПК України). Отже, спір щодо повернення основної суми боргу судом вже вирішений. Вирішенню підлягає лише спір щодо стягнення 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та відшкодування понесених витрат на ремонт. Підставою первісних вимог [PERSON] були фактичні обставини несвоєчасного повернення [PERSON] коштів в сумі 31000 доларів США та 2000 євро та фактичні обставини понесених [PERSON] витрат на ремонт квартири. При цьому як на правову підставу позову позивачка посилалась на ст.1212 ЦК України. Однак задовольняючи позов в частині стягнення 3% річних, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, послався на договірний характер відносин сторін при отримані [PERSON] вказаних коштів, а при стягненні витрат на ремонт квартири керувався нормами права про безпідставне набуття майна. Саме з правовими підставами позову не погодився суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення суду в частині стягнення 3% річних та витрат на ремонт, направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Уточнивши позовні вимоги заявою від 09 жовтня 2018 року, позивач не змінювала фактичних обставин позову, а лише уточнила їх правові обґрунтування. Вимагаючи стягнення 3% річних, посилалась на те, що повернення безпідставно отриманих грошових коштів є грошовим зобов`язанням, до якого застосовні вимоги ч.2 ст.625 ЦК України. Вимагаючи відшкодування витрат на ремонт при їх розрахунку посилалась не на суму понесених витрат як в первісному позові, а на суму, на яку збільшилась вартість квартири у відповідності до ч.4 ст.390 ЦК. Відтак суд не погоджується з запереченнями відповідача та третьої особи про те, що позивачка змінила предмет та підстави позову, а тому її заява не підлягає розгляду. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. Аналогічна правова позиція викладена в п.9 Постанови Пленуму ВСУ від 12.06.2009 №5, постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15 та від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17, постанові Верховного Суду від 06.11.2019 у справі №191/3903/17. Зобов`язання з повернення коштів, отриманих без достатньої правової підстави, є грошовим зобов`язанням до якого застосовна ч.2 ст.625 ЦК України. Такий правовий висновок щодо застосування ст.ст.1212 та ч.2 ст.625 ЦК України викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №910/22034/15. Зобов`язання хоча й були визначені в іноземній валюті (що є правом сторін згідно ч.2 ст.532 ЦК), але підлягають сплаті у гривнях за офіційним курсом на день платежу (ч.2 ст.533 ЦК). Виходячи з цього позивачка застосувала курс валют НБУ станом на день виникнення зобов`язання з повернення - 01.03.2016 року. Позивачка надала до суду розрахунок, згідно якому сума в гривні, яка підлягала поверненню станом на 01.03.2016 року складала 898940,4 грн.; 3% річних за період з 01 березня 2018 року по 01 червня 2018 року склала 60678,47 грн. Суд з таким розрахунком погоджується та вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню. Рішенням Іллічівського міського суду від 16 серпня 2016 року встановлено, що подружжя [PERSON] до укладення основного договору добровільно передали [PERSON] ключі від спірної квартири, добровільно дозволили перебувати в даній квартирі будівельникам, [PERSON] мала законний доступ до квартири [ADDRESS] на другому рівні та здійснювала у спірній квартирі у дозволений спосіб ремонт (монтаж електропроводки, теплої підлоги, опалення, каналізації, холодної та гарячої вроди, гіпсокартонової стелі, перестінок, демонтажні роботи, сварка і заливка арматури, підняття та вивіз будівельного матеріалу) , витрати на який склали 5000 доларів США, що було еквівалентно 124000 грн. по курсу НБУ станом на 04.08.2016 року (2480 грн. за 100 дол. США). Вказані обставини не підлягають повторному доказуванню, оскільки встановлені рішенням суду, яке набуло чинності (ч.4 ст.82 ЦПК). Згідно ч.4 ст.390 ЦК добросовісний набувач має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилась його вартість. Оскільки встановлено, що [PERSON] домовилась з відповідачкою про всі істотні умови договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , сплатила за квартиру більшу частину коштів (31000 доларів та 2000 євро при обумовленій ціні 38000 доларів США), за згодою відповідачки отримала ключі від квартири для здійснення ремонтних робіт, необхідних для відокремлення квартири та приведення до жилого стану, то [PERSON] на період здійснення нею ремонтних робіт була добросовісним володільцем квартири, а відтак має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. До аналогічного висновку за подібних обставин дійшов, Верховний Суд у постанові від 07.0491.2016 року у справі №742/762/15-ц зазначивши про наступне: «Оскільки позивачка та відповідачка дійшли згоди щодо укладення договору купівлі-продажу майна на певних умовах, у т.ч. домовилися про оплату проживання позивачки в будинку, суд дійшов вірного висновку, що позивачка є добросовісним володільцем… Проте, всупереч положенням частини четвертої статті 390 ЦК України про право добросовісного володільця на відшкодування здійснених ним витрат у сумі, на яку збільшилась вартість майна, суд не дослідив питання, чи забезпечили проведені в будинку ремонтні роботи приріст ринкової вартості будинку. Отже, стягнувши з відповідачки всю суму коштів на проведення ремонтних робіт, суд неправильно застосував вказану норму права». Отже, до спірних правовідносин сторін підлягає застосуванню ч.4 ст.390 ЦК Поліпшення, які здійснила позивачка, не можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Доведенню підлягає сума витрат, на яку збільшилась вартість майна внаслідок його ремонту, а не власне сума витрат позивачки. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що вартість квартири внаслідок здійснених нею поліпшень збільшилась мінімум на суму понесених нею витрат в розмірі 5000 доларів США. За клопотанням позивачки ухвалою суду від 19 листопада 2018 року по справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза для вирішення питання чи збільшилась вартість квартири [ADDRESS] внаслідок проведених в ній ремонтних робіт згідно переліку, якщо так, то на яку суму. Зобов`язано відповідачку надати доступ експертам в присутності позивачки до вказаної квартири. Експертами було визначено час та день огляду квартири, про що сторони були сповіщені належним чином. Однак матеріали справи повернуті експертами без виконання з посиланням на ненадання їм доступу до квартири. Отже відповідачка ухилилась від проведення вказаної експертизи. На підставі ст.106 ЦПК на замовлення позивачки проведено судову будівельно-технічну експертизу. Згідно висновку експерта №952/2020 від 10 липня 2020 року ринкова вартість квартири [ADDRESS] на дату проведення експертизи, внаслідок проведених в ній в 2015 році ремонтних робіт збільшилась на 133000 грн. До такого висновку експерт дійшов із застосуванням методу «аналогів продажу», порівнюючи ціни продажу подібних квартир в технічному стані «від будівельників» та в технічному стані «з поліпшеннями» (т.5 а.с.65-79). Відповідачем не спростовано висновків судової будівельно-технічної експертизи, як і не спростовано доказів позивача щодо часу та об`єму виконаних ремонтних робіт. Відтак, суд вважає доведеним, що вартість квартири [ADDRESS] внаслідок здійснених позивачкою поліпшень збільшилась на 133000 грн., які підлягають відшкодуванню. І в цій частині позов [PERSON] підлягає задоволенню. Після повернення справи на новий розгляд [PERSON] сплачено судовий збір в розмірі 547,84 грн. та 352,40, а також понесені витрати на наданні правової допомоги адвокатом у фіксованому розмірі 8000 грн., на підтвердження чого надано копію договору про надання правової допомоги від 22 червня 2018 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру №9 від 22.06.2018 року. Позивачем не надано доказів на підтвердження витрат на проведення судової експертизи, про орієнтовну вартість якої в розмірі 8000 грн. позивачка зазначала в заяві про уточнення та зміну розміру позовних вимог від 08 жовтня 2018 року. Отже, на підставі ст.141 ЦПК судові витрати покладаються на відповідачку та підлягають стягненню на користь позивачки в загальному розмірі 8900,24 грн.

Outcome: partial