Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-01 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] через представника [PERSON] звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, зазначивши, що 21.09.2011 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Вознесенському району Вознесенського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис №16. Від шлюбу [INFO] у них народилося двоє дітей - [PERSON] та [PERSON] . За час перебування у шлюбі позивачем було придбано трикімнатну квартиру, загальною площею 95,1 кв.м, за адресою [ADDRESS] , вартістю 789 353,78 грн., а також сторонами було придбано автомобіль HYUNDAI ELANTRA, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , VIN-код: [NUMBER] . Після народження дітей шлюбні відносини між позивачем та відповідачем погіршилися, між ними постійно виникали непорозуміння та сварки, що призвело до фактичного припинення подружнього життя між сторонами та у зв`язку з чим позивачем було подано до Подільського районного суду міста Києва позовну заяву про розірвання шлюбу. Ухвалою суду від 27.01.2021 відкрито провадження у справі №758/497/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Крім того, 26.02.2021 Подільським районним судом міста Києва видано судовий наказ №758/1867/21 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання їхніх двох дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15.02.2021. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач [PERSON] вказує на те, що квартиру [ADDRESS] нею було придбано на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного нею з ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» 11.05.2016 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліпченко А.В. за реєстровим номером 577. Вищевказаний договір купівлі-продажу квартири був укладений на виконання попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліпченко А.В. 13.05.2013 за реєстровим номером 1421, на виконання умов якого 13.05.2013 позивачем було сплачено на рахунок ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» 255 234,00 грн. При цьому такий попередній договір був укладений [PERSON] на пільгових умовах, оскільки на час його укладення вона перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд». Крім того, оскільки ні у позивача, ні у відповідача на той час не було в наявності необхідної суми грошових коштів для придбання квартири, 13.05.2013 позивач уклала договір дарування грошових коштів зі своєю тіткою [PERSON] , згідно з яким остання подарувала їй грошові кошти в сумі 270 000 грн. для внесення позивачем оплати на виконання умов попереднього договору купівлі-продажу квартири. Крім того, того ж дня позивач написала розписку про одержання грошових коштів в дар. Таким чином, позивач стверджує, що оскільки грошові кошти в розмірі 255 234,00 грн., які були внесені нею за попереднім договором купівлі-продажу квартири №1421 від 13.05.2013, отримані нею на підставі договору дарування грошових коштів та розписки від 13.05.2013, вони є її особистими коштами, а тому і частка у майні (квартирі) відповідно до розміру внеску позивача є її особистою приватною власністю. Розмір її внеску за особисті кошти при оплаті вартості квартири становить 255 234,00 грн., що в перерахунку на кв.м, виходячи із загальної площі квартири 95,1 кв.м, складає 30,75 кв.м., тобто особистою приватною власністю позивача є 1/3 частина спірної квартири. З огляду на наведене позивач вважає, що в порядку поділу спільного майна подружжя між нею та відповідачем підлягають поділу лише 2/3 частини квартири [ADDRESS] . При цьому, з огляду на те, що діти сторін фактично перебувають на повному утриманні позивача, оскільки відповідач, незважаючи на наявність судового наказу про стягнення з нього аліментів, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, позивач просить відійти від принципу рівності часток сторін при поділі квартири [ADDRESS] та визнати за нею право власності на 7/9 частин такої квартири, а за відповідачем [PERSON] - на 2/9 її частини. Щодо вимог в частині поділу автомобіля HYUNDAI ELANTRA, д.н.з. [NUMBER] , позивач зазначила, що вказаний автомобіль було придбано сторонами у 2018 році за ціною 7800 доларів США. Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу знаходиться у відповідача. Оскільки в добровільному порядку питання щодо поділу вказаного автомобіля сторонам вирішити не вдалося, позивач вважає, що в порядку поділу майна подружжя необхідно поділити його між нею та відповідачем, визнавши за відповідачем одноосібне право приватної власності на такий автомобіль, що належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, та стягнувши при цьому з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини вказаного автомобіля, в сумі 108 576,00 грн. Вартість грошової компенсації обрахована позивачем виходячи із суми 7800 доларів США в перерахунку на гривневий еквівалент, тобто із суми, фактично сплаченої за придбання автомобіля у 2018 році. Одночасно із поданням позову до суду позивачем було подано заяву про забезпечення позову, у якій позивач просила вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний транспортний засіб. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.04.2021 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 20.04.2021 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Крім того, ухвалою суду від 20.04.2021 відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду від 13.05.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 22.06.2021 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому позовних вимог не визнав, вказуючи на те, що підстави для визнання за позивачем права особистої власності на 1/3 частину спірної квартири, як і підстави для відступлення від принципу рівності часток подружжя при поділі майна, відсутні, оскільки доводи позивача у цій частині позовних вимог є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами. Так, позивачем не надано до суду копії попереднього договору купівлі-продажу квартири від 13.05.2013, на який вона посилається як на підставу своїх вимог, а доданий позивачем до позовної заяви договір дарування грошових коштів від 13.05.2013, укладений між [PERSON] та [PERSON] , є нікчемним з огляду на положення статей 215, 216, 220 ЦК України. Разом із цим, перед укладанням договору купівлі-продажу квартири 11.05.2016 відповідачем було надано згоду дружині [PERSON] на придбання квартири за спільні кошти, що підтверджується його відповідною письмовою заявою, яка міститься в матеріалах справи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сліпченко А.В. Крім того, відповідач вказує, що оскільки шлюбний договір між сторонами не укладався, то й відсутня домовленість щодо відступлення від рівності часток у праві спільної сумісної власності на квартиру. Посилання ж позивача на необхідність відступу від принципу рівності часток при поділі майна подружжя з огляду на те, що на її утриманні перебувають неповнолітні діти, а відповідач не виконує свій обов`язок щодо сплати аліментів, є хибними, оскільки з метою належного виконання зобов`язань щодо сплати аліментів, стягнутих судовим наказом, відповідач регулярно здійснював перекази грошових коштів на особистий рахунок позивача, на підтвердження чого він надав до суду відповідні банківські квитанції за березень та червень 2021 року. Крім того, 14.04.2021 відповідач звертався до Подільського районного відділу ДВС з метою отримання розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за період з 15.02.2021 по 01.04.2021, однак таку довідку йому надано не було. Незважаючи на це, відповідач продовжував здійснювати перекази грошових коштів на відомий йому рахунок позивача. Крім того, відповідач просить врахувати, що з 16.03.2021 по 31.05.2021 він працював менеджером зі збуту в ФОП [PERSON] з посадовим окладом згідно штатного розпису у розмірі 6200 грн., а з 01.05.2021 він працює менеджером зі збуту в ФОП [PERSON] із таким же посадовим окладом. Разом із цим, представником позивача не доведено, що розмір отримуваних позивачем аліментів є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування їхніх спільних малолітніх дітей, а також що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дітей, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Окремо відповідач звертає увагу на те, що після народження дітей позивач знаходилась у відпустці по догляду за дітьми, тому сім`ю фактично забезпечував він. При цьому до 2021 року він працював неофіційно, а також за період з 02.06.2016 по 28.01.2021 отримав міжнародні грошові перекази на загальну суму 20 560 доларів США, що підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк». Таким чином, твердження представника позивача про те, що відповідач не мав доходу та жив на кошти позивача, є припущеннями, які не підтверджені належними та допустимими доказами, тоді як у відповідності до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.01.2020 у справі №711/2302/18, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таким чином, враховуючи те, що спірна квартира була придбана відповідачем та позивачем в період шлюбу за спільні кошти, вона належить їм, як подружжю, на праві спільної сумісної власності, а тому відповідач просить в порядку поділу майна подружжя визнати за ним та [PERSON] право власності на рівні частки квартири [ADDRESS] , а саме по 1/2 частині за кожним з них. Щодо вимог позивача про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля HYUNDAI ELANTRA, д.н.з. [NUMBER] , то відповідач підтвердив, що дійсно вказаний автомобіль був придбаний ним спільно із позивачкою у 2018 році та був зареєстрований на нього. Однак, зважаючи на те, що з моменту придбання автомобіля на час подання відзиву пройшло вже більше трьох років, що впливає на його ринкову вартість, відповідач не погоджується із запропонованою представником позивача вартістю 1/2 частини автомобіля у розмірі 108 576,00 грн. Відповідно до розрахунку середньоринкової вартості транспортного засобу, зробленого на офіційному вебсайті Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, вартість автомобіля марки HYUNDAI моделі New ELANTRA, 2008 року випуску становить 175 719,63 грн. Із урахуванням наведеного, а також приймаючи до уваги роз`яснення, наведені у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідач просить стягнути з нього користь позивачки грошову компенсацію 1/2 частини вказаної вартості автомобіля, що становить 78 859, 81 грн. 30.04.2021 [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, [PERSON] послався на ті ж обставини, що наведені у відзиві на позовну заяву [PERSON] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.04.2021 головуючим суддею у справі за позовом [PERSON] визначено [PERSON] . Ухвалою суду від 30.08.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Згідно з ухвалою суду від 17.11.2021 цивільну справу №758/5959/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя об`єднано в одне провадження з цивільною справою №758/4880/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою суду від 28.01.2022 задоволено клопотання представника [PERSON] про витребування письмових доказів по справі. Ухвалою суду від 11.10.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання сторони та їхні представники не з`явилися, в матеріалах справи містяться заяви представників сторін про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступних висновків. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно з ч. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. У свою чергу суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, 19.09.2011 у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Вознесенському району Вознесенського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №16, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Згідно з рішенням Подільського районного суду міста Києва від 30.11.2021, ухваленим у справі №758/497/21, шлюб між сторонами розірвано. [INFO] від шлюбу у них народилося двоє дітей - [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та № [NUMBER] відповідно. За час перебування у шлюбі сторонами було набуте майно у вигляді квартири [ADDRESS] та автомобіля HYUNDAI ELANTRA, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , VIN-код: [NUMBER] . В ході судового розгляду також з`ясовано, що протягом тривалого часу сторони спільно не проживають та згоди щодо поділу вищевказаного майна між ними не досягнуто, тобто спір між сторонами виник з приводу поділу майна подружжя. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, а також нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. Так, за змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У відповідності до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Згідно з ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач [PERSON] посилається на те, оскільки частина сплачених грошових коштів за квартиру у розмірі 255 234,00 грн., що відповідає розміру 1/3 частини площі квартири, були її особистими коштами, така ж частина квартира (1/3) є її особистою власністю, а тому наявні підстави для поділу лише 2/3 частин цієї квартири в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. З огляду на це вона просить визнати за нею право власності на 7/9 частин спірної квартири, а за відповідачем [PERSON] - на 2/9 її частини. Відповідач [PERSON] вказує на те, що спірна квартира була придбана подружжям за їхні спільні грошові кошти, у зв`язку з чим, виходячи із встановленої нормами сімейного законодавства презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте в період шлюбу, наявні підстави для поділу цієї квартири в рівних частках між сторонами - по 1/2 за кожним із них. Вирішуючи обґрунтованість доводів та заперечень сторін та їх представників щодо цієї частини позовних вимог, суд враховує наступне. Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, квартира [ADDRESS] була придбана на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 11.05.2016 між ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліпченко А.В. за реєстровим номером 577. Зі змісту вступної частини вказаного договору також вбачається, що він був укладений на виконання положень попереднього договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліпченко А.В. 13.05.2013 та зареєстрованого в реєстрі за номером 1421. Право власності на вказану квартиру було зареєстроване за [PERSON] . 11.05.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального кругу Сліпченко А.В. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29559050 від 11.05.2016), що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №251796782 від 08.04.2021. Таким чином, на час придбання вказаної квартири та реєстрації права власності на неї за [PERSON] , щодо цього об`єкта нерухомого майна діяв режим спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд вважає необґрунтованими доводи позивача [PERSON] та її представника про те, що 1/3 частина квартира є особистою власністю позивача, оскільки такі доводи не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Так, наявними в матеріалах справи копіями квитанцій підтверджується факт перерахування [PERSON] на рахунок ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» грошових коштів на загальну суму 255 344,00 грн. на виконання умов попереднього договору купівлі-продажу квартири. Однак належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що такі грошові кошти були особистою власністю [PERSON] , матеріали справи не містять. Так, суд критично оцінює надані [PERSON] на підтвердження такої обставини копію договору дарування грошових коштів та розписки від 13.05.2013, згідно з якими [PERSON] отримала в дар від своєї тітки [PERSON] грошові кошти в сумі 270 000 грн. для внесення оплати на виконання умов попереднього договору купівлі-продажу квартири, оскільки сторонами договору не було дотримано обов`язкової умови щодо його нотаріального посвідчення. Так, відповідно до ч.5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Таким чином, з огляду на вказані вище положення законодавства, договір дарування, укладений 13.05.2013 між [PERSON] та [PERSON] , не можна вважати таким, що створює юридичні наслідки, у тому числі для [PERSON] . З огляду на наведене, суд вважає обґрунтованими доводи [PERSON] та його представника, наведені в заперечення позовних вимог [PERSON] та обґрунтування позову [PERSON] у цій частині. Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту придбання 1/3 частини спірної квартири саме за рахунок особистих коштів чи будь-яких інших доходів позивача [PERSON] , матеріали справи не містять. При цьому судом враховується правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №711/2302/18, відповідно до якої якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Підсумовуючи усе вищенаведене, встановивши, що квартира [ADDRESS] була придбана сторонами за час шлюбу, за відсутності доказів придбання такого майна за особисті кошти позивача [PERSON] , суд приходить до висновку, що наявні підстави для поділу цього майна як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд не вбачає підстав для відступлення від принципу рівності часток подружжя з огляду на таке. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Проживання дитини з позивачем, з огляду на встановлені судом обставини та положення статті 70 СК України, саме по собі не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачем не доведено. Перевіривши та оцінивши надані сторонами докази, суд прийшов до висновку, що в даному випадку обставини, що мають істотне значення для відступлення від засади рівності часток подружжя, відсутні. Зокрема, суд вважає безпідставними та необґрунтованими доводи позивача [PERSON] про те, що відповідач [PERSON] ухиляється від свого обов`язку щодо утримання неповнолітніх дітей, оскільки доказів на підтвердження такої обставини нею суду не надано. Із урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для поділу квартири [ADDRESS] в порядку поділу майна подружжя, шляхом визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 частину вказаної квартири. Таким чином, виходячи зі змісту та обсягу позовних вимог, заявлених обома сторонами, позовні вимоги [PERSON] у цій частині підлягають частковому задоволенню, а позовні вимоги [PERSON] - задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи позовні вимоги в частині поділу транспортного засобу, суд зазначає таке. Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, автомобіль HYUNDAI ELANTRA, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , VIN-код: [NUMBER] , було придбано за спільні кошти подружжя у 2018 році за 7 800 доларів США та право власності на нього було зареєстровано за [PERSON] . Сторони погодили між собою порядок поділу такого майна та просять залишити вказаний автомобіль у власності [PERSON] , на якого він зареєстрований, та стягнути при цьому з останнього на користь [PERSON] грошову компенсацію 1/2 вартості транспортного засобу. Разом із цим, між сторонами існує спір щодо розміру грошової компенсації, оскільки [PERSON] просить стягнути таку компенсацію, виходячи із вартості автомобіля станом на момент його придбання у 2018 році, тоді як [PERSON] обраховує її, виходячи з дійсної вартості автомобіля на час розгляду справи. Як роз`яснено у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спір між сторонами у цій частині, суд враховує, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт придбання спірного автомобіля (договір купівлі-продажу, рахунок-фактура, будь-який інший доказ, у якому була б вказана ціна транспортного засобу). Крім того, в матеріалах справи відсутнє свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (його копія). На підтвердження факту реєстрації автомобіля HYUNDAI ELANTRA, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , VIN-код: [NUMBER] , в Україні позивачем [PERSON] надано до суду витяг щодо реєстрації транспортного засобу, сформований засобами ІС «Електронний кабінет водія». Разом із цим, враховуючи те, що [PERSON] визнає позов у цій частині, а також те, що саме він фактично володіє та користується транспортним засобом, що не заперечується сторонами, суд вважає, що позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими та наявні підстави для поділу вказаного автомобіля між сторонами, як об`єкта спільної сумісної власності подружжя. При вирішенні цієї частини позовних вимог суд також приймає до уваги постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 (провадження №14-182цс2), в якій ВП ВС відступила від сформульованого, зокрема, у постановах ВСУ від 30.03.2016 у справі № 6-2811цс15 та КЦС ВС від 16.06.2021 у справі № 559/609/15 висновку про те, що суд має визначити ідеальні частки співвласників у неподільній речі без її реального поділу та залишити відповідне майно у спільній частковій власності у разі, коли відповідач попередньо не вніс на депозитний рахунок суду кошти за частку позивача у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, а останню не можна поділити в натурі відповідно до часток. Крім того, ВП ВС відступила від сформульованого, зокрема, у постановах ВСУ від 13.01.2016 у справі № 6-2925цс15 та КЦС ВС від 29.08.2019 у справі № 371/1369/15-ц висновку, що для вирішення питання про застосування ч. 2 ст. 364 ЦК України юридичне значення має те, чи сплачує співвласник-відповідач, який володіє та користується спільним майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, чи спроможний співвласник-відповідач виплатити співвласникові-позивачеві грошову компенсацію вартості його частки, і чи не буде така виплата надмірним тягарем. Визначаючи розмір грошової компенсації, яка підлягає стягненню на користь однієї зі сторін, суд враховує, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження сплати у 2018 році вартості автомобіля у розмірі 7 800 доларів США. Разом із цим, суд приймає до уваги, що відповідач [PERSON] не оспорює факту придбання спірного автомобіля за 7 800 доларів США. При цьому позивач [PERSON] не оспорює суми запропонованої [PERSON] грошової компенсації у розмірі 78 859,81 грн., що була обрахована ним, виходячи з дійсної вартості автомобіля на час розгляду справи. Крім того, жодних клопотань з метою визначення дійсної вартості спірного автомобіля на час розгляду справи судом, у тому числі щодо призначення відповідної експертизи, жодна зі сторін не заявляла. Будь-яких доказів, які б вказували на те, що грошова компенсація у розмірі 78 859,81 грн. обрахована неправильно або є необґрунтованою, в матеріалах справи немає. Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в порядку поділу майна подружжя, яким є автомобіль HYUNDAI ELANTRA, д.н.з [NUMBER] , грошової компенсації вартості 1/2 частини вказаного автомобіля, в сумі 78 859, 81 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] у цій частині підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial