Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва, в якій просив визнати за ним право власності на частку квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що вказана квартира в рівних частках належить йому, а також відповідачам [PERSON] , [PERSON] . Як зазначає позивач, квартира [ADDRESS] була надана у користування його родині, яка складалась з: батька [PERSON] , мати [PERSON] , його брата [PERSON] та самого позивача. В подальшому вказана квартира була приватизована та відповідно до Розпорядження органу приватизації Державного комунального управління житлового господарства Мінського району м. Києва № 876 від 19.08.1997 року передана в спільну часткову власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та позивача, про що було видане свідоцтво про право власності на житло, зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі за № 719. У 2014 році померла мати позивача [PERSON] , після смерті якої позивач та його брат, відповідач по справі, [PERSON] успадкували частку власності на квартиру останньої, тобто по 1/8 частки квартири [ADDRESS] . Таким чином, позивачу на праві власності належить 3/8 частки вказаної квартири: частки - на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Державним комунальним управління житлового господарства Мінського району м. Києва від 19.08.1997 року та 1/8 частки - на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 04.08.2015 Одинадцятою державною нотаріальною конторою та зареєстрованою в реєстрі за № 3-475. При зверненні позивача до відповідачів з проханням надати свідоцтво про право власності на житло, видане Державним комунальним управління житлового господарства Мінського району м. Києва від 19.08.1997, останні повідомили, що вказаний документ у них відсутній. З метою отримання дублікату вищевказаного свідоцтва про право власності на житло позивач звернувся до відділу приватизації Оболонської РДА, проте йому було відмовлено у видачі дублікату на підставі того, що дублікат видається за згодою всіх співвласників, а надання правовстановлюючого документу на частину приватизованої квартири законодавством не передбачено. Проте, відповідачі [PERSON] та [PERSON] відмовляються разом з ним звернутись до Оболонської РДА для отримання дублікату свідоцтва про право власності на житло, а саме: квартиру [ADDRESS] , мотивуючи це відсутністю у них такої необхідності та небажанням робити якісь дії. Відсутність правовстановлюючого документу перешкоджає позивачу в реалізації його прав як співвласника вказаної квартири, у зв`язку з чим, він звернувся з вказаним позовом до суду. Ухвалою суду від 19.09.2022 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Розпорядженням керівника Оболонського районного суду м. Києва №116 від 21.11.2022 цивільну справу № 756/7714/22, відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено до повторного автоматизованого розподілу. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 21.11.2022 вищезазначена цивільна справа передана судді Тихій О.О. Ухвалою суду від 05.04.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує просить задовольнити та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі та представник третьої особи у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Відзив на позов та пояснення у встановлений судом строк не подавали. У зв`язку з повторною неявкою у судове засідання належним чином повідомлених про дату, час та місце судового засідання відповідачів, які не повідомили про причини неявки, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за № 1091 від 17.01.2021, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (в рівних долях) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 19.08.1997 Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м. Києва (розпорядження № 876), зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі за № 719. З копії Свідоцтва про право власності на житло, виданого 19.08.1997 Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м. Києва, вбачається, що квартира [ADDRESS] дійсно належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (в рівних долях). Квартиру приватизовано згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 51,80 кв. м. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням № 876 від 19.08.1997. Після смерті матері позивача - [PERSON] , позивач та відповідач [PERSON] успадкували по 1/2 частці від 1/4 частки власності на квартиру [ADDRESS] , що належала останній, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину, виданого 04.08.2015 Одинадцятою державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 3-475. Згідно з листом Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації за № 104-104/Б-276-686 від 02.06.2022 у відповідь на заяву позивача про видачу дублікату свідоцтва про власності на житло - квартиру [ADDRESS] , позивача повідомлено, що п. 25 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009 передбачено, що у разі втрати або зіпсування свідоцтва про право власності за письмовою заявою власника (співвласників) органом приватизації видається його дублікат. 05.07.2022 позивачем на адресу відповідачів направлено листи з проханням надати свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] або звернутись до Оболонської РДА в м. Києві для отримання дублікату вказаного свідоцтва. Разом з тим, як зазначає позивач у своєму позові жодних дій, направлених на отримання дублікату свідоцтва про право власності на житло зі сторони відповідачів здійснено не було, у зв`язку з чим, [PERSON] був вимушений звернутись до суду для захисту своїх прав. Статтею 15 ЦК України гарантовано право кожного на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. (ч. 1 ст. 55 Конституції України). Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. (ч. 2 ст. 41 Конституції України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання права. (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Стаття 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право мирного володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У пункті 37 Постанови від 07.02.2014р. №5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначає, що позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У п. 37 Постанови Пленум ВССУ наголошується, що виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, зокрема, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами. Крім того, Верховний Суд України у своєму Узагальненні Аналізу деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ звертає увагу, що передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа. Позивач у позові про визнання права власності є особою, яка вже є власником. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час розгляду цієї справи суду не надано доказів на спростування факту відсутності у позивача оригіналу свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] . При цьому, відповідачами не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що Свідоцтво про право власності на житло, видане 19.08.1997 Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м. Києва, є неправомірним та таким, що не відповідає вимогам законодавства України. Також відповідачами не спростовано ті обставини, що позивач є співвласником спірної квартири, та ті обставини, що вищевказане свідоцтво про право власності не є втраченим. До того ж, відповідно до частини першої статті 258 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, позивач може отримати замість втраченого оригіналу дублікат вказаного договору на квартиру лише за наявності згоди всіх її співвласників. Вказане положення кореспондується з п. 25 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009, відповідно до якого, у разі втрати або зіпсування свідоцтва про право власності за письмовою заявою власника (співвласників) органом приватизації видається його дублікат. Разом з тим, під час розгляду справи відповідачами не надано доказів на підтвердження наявності такої згоди. За таких обставин, позивач позбавлений можливості реалізувати свої правомочності власника частки нерухомого майна, які за змістом ч.1 ст.182 ЦК України виникають у нього з моменту державної реєстрації права власності на його частку у квартирі. Згідно ч. 1-5 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, проаналізувавши вищевказані правові норми та оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження ті обставини, на які позивач посилався в обгрунтування своїх позовних вимог про визнання за ним права власності на 1/4 частку квартири, засвідченого Свідоцтвом про право власності на житло, виданим 19.08.1997 Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м. Києва. На підставі викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та підстав позову, наданих сторонами доказів, та оцінивши наявні у справі докази на предмет їх належності, достовірності та достатності, аналізуючи встановлені у справі обставини, беручи до уваги, що документ, який засвідчує право власності позивача на квартиру, втрачено, у позивача відсутня можливість одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Як вбачається з положень п. 3 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів. Відповідно до квитанції № 59546 від 12.09.2022 року позивачем при зверненні з даною позовною заявою було сплачено судовий збір у розмірі 2501,00 грн. Окрім того, відповідно до Акту приймання-передачі наданих послуг від 30.08.2022 позивачем за проведення експертної оцінки ринкової вартості нерухомого майна: квартири [ADDRESS] ТОВ «ВЕНС ФІН КАПІТАЛ» було сплачено 2000,00 грн. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору. При цьому, суд враховує приписи п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», відповідно до якого солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. За таких обставин, суд дійшов висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат по сплаті судового збору в сумі 2501,00 грн. та витрати, пов`язані з проведенням експертної оцінки ринкової вартості нерухомого майна, у розмірі 2000,00 грн.

Outcome: approved