Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-16 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та повернення всього переданого майна, в обґрунтування якого зазначила, що 17 червня 2015 року між [PERSON] (податковий номер [NUMBER] ), [PERSON] через представника за довіреністю [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] (позивач) та [PERSON] . Того ж дня - 17 червня 2015 року [PERSON] (відповідач) мав відбутися до Євпаторії, де між позивачем та відповідачем повинна була відбутися ще одна (аналогічна) угода з продажу ним належної йому нерухомості в Євпаторії, тобто фактично існувала домовленість про обмін рівноцінними об`єктами нерухомості. Однак, [PERSON] замість Договору на свою нерухомість у [ADDRESS] , оформив Довіреність для продажу зазначеної нерухомості. При цьому, відповідач запевнив позивача, що вона зможе у будь-який час переоформити нерухомість. На момент оформлення зазначеної Довіреності відповідач не провів у свою нерухомість газ та опалення. Проте, усно повідомив, що проект по підключенню газу вже узгоджений і залишилося його лише підключити. Однак, проведення та підключення газу виявилося неможливим у зв`язку із відсутністю згоди сусідів. [PERSON] , знаючи про ці обставини і запропонувавши нездійсненний проект, зайнявся прямим обманом з моменту початку перемов по його нерухомості. Іншою несподіваною обставиною стала окупація АР Крим та зміна законодавства настільки, що визнання проектів, зроблених українськими структурами стало такими, які не відповідають новому законодавству і їх реалізація стала неможливою, а переробка проектної документації потребує чималих коштів. Позивач просила суд: - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 48,9 кв.м., житловою площею 29,6 кв.м., укладений 17.06.2015 року між нею, [PERSON] , в особі [PERSON] , що діяла на підставі довіреності від 30.01.2015 року, посвідченої приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Братущак В.В. та [PERSON] , з поверненням всього переданого майна; - визнати за [PERSON] право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10 000 грн; а також стягнути судовий збір. Відповідач у своїх запереченнях щодо позову просив суд відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування чого зазначає, що ним дійсно 17 червня 2015 року за договором купівлі-продажу було придбано квартиру, яка розташована за адресою в [ADDRESS] . Жодного обману, який є підставою для визнання правочину недійсним з його сторони не було. Свій обов`язок щодо проведення оплати за договором виконано в повному обсязі. Більш того, в заяві, яка підписана між [PERSON] , яка діяла від імені та в інтересах [PERSON] та [PERSON] зазначено, що претензії майнового або матеріального характеру до [PERSON] щодо виконання зобов`язань за вищевказаним договором купівлі-продажу відсутні. Відповідач на обґрунтування своєї позиції також вказав, що договір було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чуєвою О.Д., яка встановила осіб, їх дієздатність, повноваження представника, а також було перевірено належність [PERSON] та [PERSON] відчужуваної квартири. В судове засідання сторони не з`явилися. Представники сторін надали заяви про розгляд справи без участі сторін. Суд, дослідивши матеріали справи та докази, наведені в обґрунтування позову, вважає, що у задоволені позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 червня 2015 року між [PERSON] (податковий номер [NUMBER] ), [PERSON] через представника за довіреністю [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] (позивач) та [PERSON] . Позивач просить визнати даний договір з тієї підстави, що він вчинений під впливом обману. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 19, 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо). За змістом ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» надано роз`яснення, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Верховний Суд при розгляді справи № 357/12578/15-ц від 23 травня 2018 року наголосив, що аналіз статті 230 ЦК України дає підстави для висновку, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо). Аналогічна правова позиція Верховного Суду також викладена в постанові від 04 квітня 2018 року при розгляді справи № 464/1106/16. Відповідно до статті 655 ЦК України: за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. В статті 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до п. 1 Договору купівлі-продажу від 17 червня 2015 року: продавці (в особі представника) передають у власність Покупця двокімнатну квартиру житловою площею 29, 6 кв. м., загальною площею 48, 9 кв. м, яка знаходиться в [ADDRESS] ), квартира [ADDRESS] , далі за текстом Квартира, а Покупець приймає цю квартиру у власність та сплачує за неї певну грошову суму. Продаж квартири вчинено за суму 200000,00 (двісті тисяч грн. 00 коп.) [PERSON] (Продавець), яка діяла на підставі довіреності від імені та в інтересах гр. [PERSON] та гр. [PERSON] , одержала від [PERSON] повністю всю суму про що свідчить підпис у цьому договорі (п. З цього Договору). Також в матеріалах справи міститься відповідна заява продавця про отримання грошових коштів. Таким чином, доводи позивача про те, що вона фактично не отримувала грошових коштів за продаж спірного майна не можуть бути підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними відповідно до статті 230 ЦК України, оскільки неналежне виконання грошового зобов`язання за договором купівлі-продажу може свідчити, в разі доведення цього факту, про невиконання умов договору, а не про його недійсність. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України). Всупереч зазначеним вище вимогам доводи позивача ґрунтуються виключно на припущеннях, не підтверджені жодним належним та допустим доказом і спростовуються матеріалами справи, зокрема письмовою заявою позивача про отримання вказаної в договорі суми грошових коштів. Підпис позивача в цій заяві посвідчено нотаріально. Долучені позивачем докази, зокрема «Довереность» (мовою оригіналу), «Заявление» (мовою оригіналу), які посвідчені органами окупаційної влади на території Автономної Республіки Крим в 2015-2018 роках, а саме так званої «Республіки Крим», з огляду на таке. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами на тимчасово окупованій території, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені в порядку, не передбаченому законом, є недійсним і не створює правових наслідків. Це передбачено ч. 3 ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України". Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України", яким зазначену доповнено словами "крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану". Верховний Суд наголосив, що питання про окуповані території в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як "намібійські винятки": документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій жодним чином не легітимізує таку владу. Це підтверджує і Європейський суд з прав людини (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 92). Саме тому, на думку Верховного Суду, можна застосувати названі загальні принципи ("намібійські винятки"), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум "реєстрація народжень, смертей і шлюбів", виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема з метою захисту прав і свобод громадян України на тимчасово окупованих територіях, жодним чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. Водночас держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під контролем іншої держави. Подібні тлумачення викладені й у постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17. Оскільки визнання актів окупаційної влади у даній справі жодним чином не захищає права та свободи позивача на тимчасово окупованій території, де вони видані, тобто на території АР Крим, тому немає підстав для їх врахування при вирішенні справи. Долучені позивачем скрін шоти листування суд не бере до уваги, оскільки вони є неналежними та недопустимими доказами з огляду на таке. У частинах першій, третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки у такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення. Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 червня 2019 року у справі № 904/2882/18, від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18, від 28 грудня 2019 року у справі № 922/788/19, від 16 березня 2020 року у справі № 910/1162/19. За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустими доказами наявність обставин, передбачених ст. 215, 230 ЦК України, зокрема те, що Договір купівлі-продажу від 17.06.2015 було вчинено під впливом обману, а відтак суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині. Оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимоги про визнання правочину недійсним, тому суд також відмовляє у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України: у разі відмови у позові судові витрати покладаються на позивача .

Outcome: dismissed