Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

у лютому 2021 року [PERSON] через свого представника - адвоката Воронова Є.Є. звернувся до суду із позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у особі уповноваженої особи на ліквідацію АТ АКБ «Банк Аркада» Луньа І.В. про захист прав споживачів. 04.06.2021 року до суду надійшла уточнена редакція позовної заяви, в якій [PERSON] звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, АТ АКБ «Банк Аркада» про захист прав споживача, у якому просив суд: -визнати недійсним договір банківського вкладу від 21.12.2016 року № П50, укладений АТ АКБ «Банк Аркада» з [PERSON] ; -визнати протиправною бездіяльність уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ АКБ «Банк Аркада» Луньа І. В. щодо не включення [PERSON] до Переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за договором банківського вкладу за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; -зобов`язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ АКБ «Банк Аркада» Луньа І. В. включити [PERSON] до Переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за договором банківського вкладу за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію стосовно [PERSON] як вкладника, який має право на відшкодування коштів за рахунок Фонду у розмірі 133 934,38 коп. Свої вимоги мотивував тим, що 21.12.2016 року між ним та АТ АКБ «Банк Аркада» був укладений договір про додаткові пенсійні виплати № П50 у гривнях. Предметом цього договору є банківське зобов`язання щомісячної виплати позивачу протягом п`яти років додаткових пенсійних виплат відповідно до Закону України «Про проведення експерименту у житловому будівництві на базі холдингової компанії «Київміськбуд» від 07.04.2000 року № 1674-ІІІ. Вказав, що з цією метою ним була внесена на розрахунковий рахунок АТ АКБ «Банк Аркада» необхідна грошова сума, розмір якої з урахуванням нездійснених йому виплат становить 133 934,38 грн. Щомісячні виплати йому банком здійснювалися до певного періоду. Зазначив, що неодноразово звертався із листами до банку про розірвання в односторонньому порядку договору та повернення йому до виплати грошової суми, однак його заяви задоволені не були. Натомість, його повідомили, що розпочато процедуру ліквідації АТ АКБ «Банк Аркада» та призначено уповноважену особу Луньа І.В. та делеговано йому всі повноваження ліквідатора АТ АКБ «Банк Аркада», також повідомили, що Фондом не відшкодовуються кошти, передані банку в довірче управління. Проте, вважав, що при укладенні договору його ввели в оману, оскільки його не було повідомлено про те, що вказаний договір є договором довірчого управління. Тому, змушений звернутися до суду з указаним позовом з метою захисту своїх прав як споживача послуг. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Кахно І.А. від 22.02.2021 року відкрито провадження у справі (а.с. 29-30). Ухвалою від 05.07.2021 року провадження у справі позовом [PERSON] до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, АТ АКБ «Банк Аркада» про визнання протиправною бездіяльності уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ АКБ «Банк Аркада» Луньа Іллі Вікторовича щодо не включення [PERSON] до Переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за договором банківського вкладу за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; зобов`язання Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ АКБ «Банк Аркада» Луньа Іллю Вікторовича включити [PERSON] до Переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за договором банківського вкладу за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію стосовно [PERSON] як вкладника, який має право на відшкодування коштів за рахунок Фонду у розмірі 133 934,38 коп. - закрито. Роз`яснино [PERSON] право на звернення з даними вимогами в порядку адміністративного судочинства(а.с. 126-131). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 01.11.2021 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання року (а.с. 147). Ухвалою від 14.09.2022 року підготовче провадження закрито, призначено судовий розгляд (а.с. 157). В судовому засіданні позивач та його представник - Воронов Є.Є. позов підтримали, просили його задовольнити. Представник відповідача - АТ АКБ «Банк Аркада» - Шалашова В.І. в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні, виходячи з обставин, викладених у відзиві (а.с. 62-85). Відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, який в установленому порядку повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, явку представника не забезпечив, про причини неявки не повідомив, відзив не подав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Заслухавши учасників справи, які з`явились за викликом суду, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 07.02.2002 року прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про проведення експерименту у житловому будівництві на базі холдингової компанії «Київміськбуд» № 3044-III. Згідно зі ст. 2 Закону № 3044-III, до 01.01.2006 року на базі Київміськбуд проводиться економічний експеримент щодо посилення соціального захисту неповнолітніх, забезпечення їм більш сприятливих стартових умов самостійного життя у суспільстві, розширення можливостей пенсійного забезпечення населення України, відпрацювання нових організаційних форм та економічних механізмів стимулювання житлового будівництва, розширення можливостей запровадження інших програм соціального забезпечення населення України із залученням коштів юридичних і фізичних осіб у довірче управління уповноважених банків з наступним їх спрямуванням на придбання іпотечних сертифікатів. Відповідно до умов цього Законута на підставі укладеної з «Київміськбуд» угоди про надання банку повноважень уповноваженого банку від 26.03.2002 року, АТ АКБ «Аркада» має повноваження уповноваженого банку і здійснює довірче управління коштами пенсійного фонду банківського управління пайового типу. Статтею 1 Закону України № 3044-III визначено, що довірче управління коштами - це юридичні і фактичні дії уповноваженого банку щодо розпорядження активами фонду банківського управління від свого імені, але в інтересах учасників фонду банківського управління. Довірче управління коштами передбачає об`єднання уповноваженим банком коштів учасників фонду банківського управління в єдиний майновий комплекс. Судом встановлено, що 08.02.2008 року між позивачем та АТ АКБ «Аркада» укладено договір довірчого управління, відповідно до умов якого [PERSON] набув статусу учасника пенсійного фонду банківського управління пайового типу (а.с. 79). Метою участі у пенсійному фонді є накопичення коштів на рахунку учасника фонду банківського управління за рахунок його особистих внесків, внесків третіх осіб та доходів, нарахованих на кошти на рахунку учасника, за рахунок яких при настанні пенсійного віку або при повній втраті працездатності призначаються додаткові пенсійні виплати, виплата яких здійснюється на підставі договорів про додаткові пенсійні. 08.02.2008 року позивачу уповноваженим банком - АТ АКБ «Аркада» видано свідоцтво про участь у пенсійному фонді банківського управління пайового типу, з якого також вбачається, що АТ АКБ «Аркада» здійснює довірче управління коштами пенсійного фонду банківського управління пайового типу відповідно до Закону України «Про проведення експерименту в житловому будівництві на базі холдингової компанії «Київміськбуд» в редакції від 07.02.2002 року № 3044-III та на підставі укладеної з «Київміськбуд» угоди про надання банку повноважень банку від 26.03.2002 року (а.с. 79). Основні завдання експерименту передбачалися ст. 2 вказаного Закону, редакція якої неодноразово змінювалася, встановлено, що до 01.01.2012 року на базі Київміськбуд проводиться економічний експеримент щодо посилення соціального захисту неповнолітніх, забезпечення їм більш сприятливих стартових умов самостійного життя у суспільстві, створення додаткових можливостей пенсійного забезпечення, стимулювання розвитку житлового будівництва та розширення можливостей запровадження інших програм соціального забезпечення населення України із залученням коштів фізичних і юридичних осіб у довірче управління уповноважених банків з наступним їх спрямуванням на придбання іпотечних сертифікатів. 21.12.2016 року між [PERSON] та АТ АКБ «Банк Аркада» був укладений договір про додаткові пенсійні виплати № П50 у гривнях. Предметом цього договору є банківське зобов`язання щомісячної виплати позивачу протягом п`яти років додаткових пенсійних виплат відповідно до Закону України «Про проведення експерименту у житловому будівництві на базі холдингової компанії «Київміськбуд» від 07.04.2000 року № 1674-ІІІ (а.с. 12-14). Звертаючись до суду, позивач вказав, що договір про додаткові пенсійні виплати № П50 від 21.12.2016 року є недійсним, оскільки при його укладенні його було введено в оману, так як він не був обізнаним про те, що вказаний договір договором довірчого управління. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 ЦК України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Крім того, виходячи зі змісту ст. ст. 15, 16 ЦК України та приписів ЦПК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством). Відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Таким чином, наявність порушення або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим в силу приписів ст. 4 ЦПК України, а позивач, звертаючись до суду з даним позовом, згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинен довести (підтвердити) в установленому законом порядку наявність факту порушення або оспорювання його прав та інтересів. Положеннями ст. 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Спростування презумпції правомірності правочину є процесуальним обов`язком позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення норм ст. 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Схожі правові висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28.08.2019 року у справі № 753/10863/16-ц, від 20.01.2021 року у справі № 522/24006/17, від 26.07.2022 року у справі № 760/21633/15. Якщо ж особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Судом встановлено, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, заявник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, тому суд надходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для визнання договору № П50 від 21.12.2016 року недійсним. Суд відхиляє твердження позивача з огляду на те, що договір, який оспорюється, підписаний сторонами, що свідчить про ознайомлення позивачем з його умовами та погодження зі змістом прав та обов`язків кожної із сторін. Позивач підписав договір, в якому зазначені його основні умови, без будь-яких застережень. Обравши способом захисту своїх прав визнання договору недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, позивач зобов`язаний довести правову та фактичні підстави своїх позовних вимог. Підписавши договір, [PERSON] погодився з метою його використання та встановленими умовами, в подальшому не звертався до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань, не заявляв жодних претензій з приводу того, що йому незрозумілі умови договору. Під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку ст. 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. Під час розгляду судом не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови. Таким чином, суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, враховуючи вимоги позивача, на задоволенні яких останній наполягав саме у заявленому обсязі, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed