Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

\~\~\~\~\~\~Позивач [PERSON] \~звернувся з\~позовом до\~відповідачів Головного Управління Національної Поліції в Одеській області, Державної казначейської служби України, в якому просить визнати дії інспектора СПОН ВП Одеського районного управління поліції № 1 Головного Управління Національної Поліції в Одеській області старшого лейтенанта поліції Воронцової Аліни Русланівни незаконними, такими, що порушують особисті немайнові права у незаконному складані відносно позивача 28 листопада 2022 року з адміністративного протоколу серії ВАВ № 543107; стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди в загальному розмірі 30 000,00 гривень. \~\~\~\~\~\~Позивач посилається на те, що 28 листопада 2022 року відносно нього був складений адміністративний протокол за частиною першою статті 1732 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Протокол Серії ВАВ № 543107 склав інспектор СПОН ВП Одеського районного управління поліції № 1 Головного Управління Національної Поліції в Одеській області старший лейтенант поліції Воронцова Аліна Русланівна. Вказаний протокол був скерований до Київського районного суду міста Одеси для прийняття рішення за суттю. 19 грудня 2022 року Київський районний суд міста Одеси розглянув адміністративний протокол за частиною першою статті 1732 КУпАП\~(справа\~№ 947/28800/22)\~відносно позивача,\~та в\~ході судового\~засідання встановив,\~що при\~складанні протоколу\~про адміністративне правопорушення не вказано обов`язкового елементу об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, а саме, наслідків, зазначених диспозицією статті 1732 КУпАП, оскільки склад даного правопорушення є матеріальним, тому відповідальність може наступати тільки у випадку заподіяння шкоди, чи погрози її застосування, однак не у випадку імовірного завдання такої шкоди,так як сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, чого не має між позивачем та особою яка звернулась до поліції. Також судом встановлено, що із наданих до суду матеріалів, вбачається, що даний факт не має в собі ознак правопорушення, передбаченого як сімейне насильство, таким чином, у разі відсутності одного елементів складу правопорушення, відсутній склад адміністративного правопорушення повністю. З досліджених\~в судовому\~засіданні матеріалів\~справи №\~947/28800/22\~вбачається,\~що обставини,\~викладені у\~протоколі серії\~ВАВ №\~543107\~про адміністративне\~правопорушення не\~знайшли свого\~об`єктивного\~затвердження,\~оскільки не\~підтверджені будь-якими\~доказами і\~спростовані у\~судовому засіданні\~та на\~підставі частини\~першої статті\~247\~Кодексу України\~про адміністративні\~правопорушення суд\~закрив справу\~за відсутністю\~складу адміністративного\~правопорушення. Висновок суду набув законної сили. Те, що в діях позивача не має складу адміністративного правопорушення, співробітники поліції усвідомлювали, однак склали відносно нього адміністративний протокол за пріоритетною статтею Кодексу України про адміністративні правопорушення (ч. 1 ст. 1732), чим, зловживаючи владою, перевищили службові повноваження. Після складання\~відносно позивача\~адміністративного протоколу\~за \~частиною першою\~статті 1732 КУпАП позивач дуже засмутився, моральний стан став пригнічений, з`явилося сильне душевне хвилювання, моральне переживання та емоційне напруження. Співробітники поліції повідомили про складання адміністративного протоколу Військову Службу Правопорядку, де стало відомо в військовій частині, де він проходить військову службу за мобілізацією. Після того як ця подія стала відома товаришам по службі, до нього стали відноситься як до злочинця, репутація була зруйнована. У зв`язку з цим почав нервувати, з`явився певний дискомфорт, емоційно-нервове збудження, що негативно вплинуло на стан здоров`я. \~\~\~\~\~\~Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином у порядку ст.128,\~131 ЦПК України. \~\~\~\~\~\~Позивач надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу по суті у його відсутність, позовні вимоги підтримав. Представники відповідачів Головного Управління\~Національної Поліції\~в Одеській\~області,\~Державної казначейської\~служби Українив судове засідання не з`явилися, про час та місце його проведення повідомлялися належним чином, в позовних вимогах просили відмовити в повному обсязі. \~\~\~\~\~\~ Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково. \~\~\~\~\~\~ У судовому засіданні встановлено, що 28 листопада 2022 року інспектора СПОН ВП Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області старшого лейтенант поліції Воронцової Аліни Русланівни складено протокол серії ВАВ № 543107 про притягнення до адміністративної відповідальність [PERSON] за ст. 173-2 ч 1 КУпАП. 19.12.2022 р. постановою Київського районного суду м. Одеси в притягненні [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч 1 ст.173-2 КУпАП-відмовлено. На підставі ч. 1 ст.247 КУпАП провадження по справ про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч. 1 ст.173-2 КУпАП- закрито, у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Оскільки підставою для відшкодування шкоди позивачу є встановлена преюдиційним судовим рішенням закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу, то відсутні спеціальні підстави для застосування ст. 1176 ЦК України. Таким чином, шкода, завдана позивачу незаконними рішеннями та бездіяльністю посадовими особами органу державної влади (відповідачів) при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 25 червня 2018 року, провадження № 61-496св18, від 11 липня 2018 року, провадження № 61-14157св18, від 25 липня 2018 року, провадження № 61-2986св18, що у встановленому законом порядку не спростовується відповідачами. Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною першою вказаної статті визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, зокрема завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" передбачено, що право на відшкодування шкоди у розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно постанови Київського районного суду м.Одеси від 19.12.2022 в притягненні [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч 1 ст.173-2 КУпАП-відмовлено. На підставі ч 1 ст.247 КУпАП провадження по справ про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч 1 ст.173-2 КУпАП- закрито, у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Дії інспектора СПОН ВП Одеського районного управління поліції № 1 Головного Управління Національної Поліції в Одеській області призвели до завдання позивачу моральної шкоди, яка, на переконання суду, виразилася у моральних (душевних) стражданнях, що були викликані вимушеними діями щодо доведення відсутності в своїх діях правопорушення та з метою захисту свого порушеного права, а тому наявні правові підстави для відшкодування позивачеві завданої моральної шкоди відповідно до вимог статей 23, 1174 ЦК України, пункту 4 частини першої статті 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду". При цьому, суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Отже, суд звертає увагу, що обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) страждань є зокрема доведення своєї невинуватості, відчуття несправедливості, викликане постановленням незаконної постанови про притягнення до відповідальності, витрати зусиль, спрямованих на захист своїх прав і свобод. При цьому, наявність моральної шкоди, протиправність дій заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача встановлених рішенням суду, жодним чином не спростовано відповідачем у судовому порядку. При визначенні розміру завданої позивач моральної шкоди, суд виходить з наступних обставин. Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму №4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд в контексті спірних правовідносин звертає увагу на те, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Суд наголошує, що, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. При визначенні розміру моральної шкоди, суд оцінює ступінь моральних страждань позивача, враховує короткочасність конфліктної ситуації, наявність психологічного стресу у позивача після подій, а також наявність у позивача моральних (душевних) страждань, що були викликані вимушеними діями щодо доведення відсутності в своїх діях правопорушення з метою захисту свого порушеного права. З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин справи суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково та у рахунок\~відшкодування моральної\~шкоди \~необхідно стягнути\~ 5000\~(п`ять\~тисяч )\~гривень. \~\~\~\~

Outcome: partial