Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

У серпні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом та просить: - позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої [PERSON] ; - стягнути з [PERSON] судовий збір. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з відповідачем перебувала у зареєстрованом ушлюбі, який було розірвано рішенням суду від 17.07.2017 року. Під час даного шлюбу у сторін народилась дитина- донька [PERSON] . Рішенням суду від 19.07.2017 року було винесено рішення про стягнення аліментів з відповідача на утриання спільної доньки. Зазначає, що з 2017 року відповідач аліментів не сплачує, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів ВП №5372108 від 16.07.2020 року. Вказує, що відповідач практично залишив позивача та дитину без засобів існвання, жодної матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, життям та здоров`ям дитини ніколи не цікавиться. Після 2017 року та по дату подання позову відповідач з донькою не спілкувався, жодних відносин не підтримує. Відповідач неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, а також вживає наркотики. Зважаючи на таку поведінку відповідача та на його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, вважає, що є всі підстави для позбавлення батьківських прав відповідача. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25.08.2020 року у справі відкрито провадження за загальними правилами позовного провадження та призначено підготовче засідання. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, про дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. 12.04.2023 року представник позивача [PERSON] подав заяву до суду про розгляд справи за їх відстуності, вимоги позову підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, зазначивши, що від обов`язку утримувати дитину не відмовляється, заборгованість по аліментам сплатив. В судове засідання представники третіх осіб не з`явились, про дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст. 12 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав необхідно відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 04.04.2015 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який рішенням Києво-Святошинського суду Київської області від 17.07.2017 року розірвано (а.с. 13-14). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] є батьком дитини [PERSON] , [INFO] , а [PERSON] є її матір`ю (а.с. 12). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , [INFO] проживає разом зі своєю матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом Депутата Вишневої Міської ради №141/04-360 від 02.07.2020 року (а.с. 31). Згідно ріщення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.03.2017 року позов [PERSON] задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій суму 2000, 00 грн., щомясчно, починаючи з 03.02.2017 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 15-17). 07.04.2017 року постановою Святошинського районного відділу дежравної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження №53721708 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 2000, 00 грн. (а.с. 19). В матеріалах справи містяться постанова про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 130 КУпАП (а.с.25-27), а також вирок суду від 12.2016 року про визнання винуватим [PERSON] , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України (а.с. 22-24), вирок суду від 24.07.2020 року про визнання винуватим [PERSON] у вчиненні кримінального простпуку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України (а.с. 28-30). З наданої відповідачем довідки-розрахунку заборгованості по алміментам від 14.04.2023 року вбачається, що відповідач [PERSON] сплатив борг та залишок боргу становить 500, 00 грн. Спірні правовідносини регулюються нормами матеріального права визначені, зокрема, Сімейним кодексом України. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Аналогічні обов`язки батьків передбачені у статті 12 Закону України «Про охорону дитинства». Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 статті 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини. З аналізу вказаної статті, суд вважає, що зазначені підстави є вичерпними та позбавлення батьківських прав є правом, а не обов`язком суду. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Крім того, Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків («Хант проти України», № 31111/04 від 07 грудня 2006 року, п. 54). Разом з тим Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими («Мамчур проти України», № 10383/09 від 16 липня 2015 року, п. 100). Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини («Хант проти України», № 31111/04 від 07 грудня 2006 року, п.п. 57-58). У п.п. 47-49 справи «Савіни проти України» (№ 39948/06 від 18 грудня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Крім того, у даному рішенні Судом звернуто увагу, що при вирішенні прав про позбавлення батьківських прав має бути встановлено відсутність поважних причин не виконання батьками батьківських обов`язків, які б виправдовували позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц зроблено висновок щодо застосування п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року у справі № 204/1199/16-ц (провадження № 61-170св17) зроблено висновок, що не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків факт стягнення з батька аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Посилання позивача на існування заборгованості по аліментах та спілкування батька з дитиною повною мірою не може свідчити про ухилення батька від виконання своїх обов`язків та не є тією виключною підставою, яка може бути підставою для позбавлення його батьківських прав. Таким чином, при розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. При цьому суд бере до уваги те, що відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав, та погасив заборгованість по сплаті аліментів та цей факт свідчить про його інтерес до дитини. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При розгляді даної справи судом не встановлено, що батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Позивачем та її представником не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо нього: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. При цьому позивачем та її представником не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та наявність в його діях вини. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Позивач та її представник не довели та не надали суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, а також, що неналежне виконання [PERSON] його батьківських обов`язків створює загрожу життю та здоров`ю дитини, про що суду не надано доказів. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю, однак, враховуючи поведінку відповідача щодо ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої дитини, його слід попередити, що у разі продовження такої поведінки він буде позбавлений батьківських прав. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed