Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Свої вимоги, обґрунтовує тим, що судовим наказом Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.05.2019 року постановлено стягувати з нього на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.04.2019 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. Зазначає, що в даний час у нього змінились обставини таким чином, що він не в змозі сплачувати аліменти на утримання своїх дітей у вказаному розмірі, оскільки, 20.09.2019 року зареєстрував шлюб з [PERSON] та згідно свідоцтва про народження, зазначений як батько [PERSON] , [INFO] , якій виставлено діагноз: розлад особистості та поведінки з аутистичними рисами, порушенням активності та уваги, когнітивною недостатністю внаслідок дисфункції ЦНС, а тому остання потребує додаткових витрат на лікування. Просить суд, зменшити розмір аліментів, які з нього стягуються на користь відповідача на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] з 1/3 частки на 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати набрання рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 березня 2023 року розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. В установлений строк від відповідача відзив не надійшов. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що судовим наказом Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.05.2019 року наказано стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.04.2019 року і до досягнення старшою дитиною повноліття (а.с. 7). Із матеріалів справи вбачається, що 20.09.2019 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб (а.с. 10). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , позивач вказаний батьком [PERSON] , [INFO] (а.с. 11). Із виписки із медичної карти стаціонарного хворого №521 [PERSON] страждає на розлад особистості та поведінки з аутистичними рисами, порушенням активності та уваги, когнітивною недостатністю внаслідок дисфункції ЦНС. Гіперметропічний астигматизм обох очей. Надано право на отримання соціальної допомоги на 2 роки (а.с. 12). Із довідок Військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України, вбачається, що [PERSON] перебуває на військовій службі та за період з серпня 2022 року по січень 2023 отримав 141766,79 грн. доходу (без відрахувань) (а.с. 8-9). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що з укладенням шлюбу та наявністю на його утриманні дитини з вадами здоров`я, його сімейний стан, у порівнянні з його сімейним станом на момент ухвалення рішення суду про стягнення аліментів, суттєво змінився, що є підставою для зменшення розміру аліментів. Однак, суд не погоджується з такими доводами позивача, виходячи з наступного. У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився сімейний стан та на його утриманні знаходиться дитина з вадами здоров`я. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як вбачається із матеріалів справи, судовим наказом Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.05.2019 року у справі №161/15761/19, встановлений розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, та є безспірним згідно вимог Цивільного процесуального кодексу України, а його зменшення у зв`язку з тим, що у позивача змінився сімейний стан, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дітей від шлюбу з [PERSON] сина [PERSON] , [INFO] та дочки [PERSON] , [INFO] , та суперечитиме їх інтересам. Аналогічний правовий\~висновок міститься\~в постанові\~Верховного Суду\~№ 554/3355/20 від 09.09.2021 року. Відтак, суд вважає, що зміна сімейного стану, не доводить погіршення матеріального стану позивача, а тому не може бути підставою для зменшення розміру аліментів на утримання дітей та буде суперечити їх інтересам. Будь-яких інших доказів на підтвердження погіршення матеріального стану, позивачем суду не надано. Таким чином, враховуючи вищезазначене та наявність стабільного доходу позивача, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] про зменшення розміру аліментів, слід відмовити, оскільки належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено погіршення його майнового стану, а наявність дитини у іншому шлюбі, на яку, крім того, передбачене право на отримання соціальної допомоги від держави, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.

Outcome: dismissed