Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-16 00:00:00

покликаючись на неналежне виконання відповідачами своїх батьківських обов`язків, тривале проживання дитини у сім"ї позивача-рідного дядька по материнській лінії спорідненості, представник позивача адвокат Максим Ляшук у поданій до суду 30 листопада 2022 року позовній заяві просить позбавити відповідачів батьківських прав відносно їх дитини [PERSON] , стягнути з кожного з відповідачів аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 їх доходу. Позивач у суді позов підтримав повністю і по аналогічних мотивах. По суті спору показав, що є єдиноутробним братом відповідача [PERSON] . Після початку повномаштабного вторгнення переїхав на Рівненщину і згодом дізнався, що його племінниця залишилася без батьківського догляду, тому він поїхав і забрав її у свою сім"ю та виховують з дружиною як рідну доньку. Нещодавно у них народилася своя спільна дитина і після винесення рішення вони мають намір усиновити [PERSON] , щоб узаконити стосунки, які склалися. У зв"язку з станом здоров"я дитини, який ще не до кінця визначений, станом здоров"я батьків дитини, які є інвалідами, мати дитини пересувається на колясці, ними спільно вирішено, що позбавлення їх батьківських прав та подальше усиновлення дитини відповідатиме її найкращим інтересам. Він з дружиною жодним чином не перешкоджають спілкуванню дитини з біологічними батьками. Представник позивача адвокат Максим Ляшук, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, стверджує, що задоволення позову відповідає інтересам дитини. Представник третьої особи позов підтримує, вважає, що за обставин, що склалися, позбавлення відповідачів батьківських прав, відповідає найкращим інтересам дитини. Дитина сторін в судовому засіданні не опитувалася у зв"язку з її малолітнім віком. Відповідач [PERSON] позов визнав повністю і по аналогічних мотивах. По суті спору показав, що відповідачі тривалий час проживали разом, під час вагітності дружина перебувала на спеціального обліку у зв"язку з її статусом, повина була народжувати у спеціалізованій установі, але у зв"язку з стрімкими пологами вони пройшли у найближчому пологовому відділені і дитина, можливо, отримала статус матері, дослідження ще проходять. Після народження дитини вони почали потроху вирішувати свої проблеми, найняли няньку, яка б допомагала матері з дитиною, оскільки дружина є "колясницею", але початок війни перекреслили всі плани. Вони терміново виїхали з свого місця проживання, проживали у м.Запоріжжя у чужих людей, які і повідомили службі неправдиві відомості. Про дану ситуацію стало відомо позивачу, який приїхав і забрав доньку у свою сім"ю, а вони стали проживати у помешканні для ВПО неподалік м.Рівного. Вважає, що на даний час доньці буде краще у рідного дядька, а вони при першій же можливості повернуть дитину собі. Милана їх єдина дитина, з нею вони бачаться. Відповідач [PERSON] позов визнала повністю і по аналогічних мотивах, підтвердила показання чоловіка по суті справи. Суд, заслухавши їх пояснення, дослідивши матеріали справи, з"ясувавши обставни справи, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Позивач скористався правовою допомогою. Судом встановлені такі обставини. [PERSON] та [PERSON] є подружжям з 30 червня 2021 року Відповідачі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується актовим записом про народження дитини та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 17 січня 2022 року виконавчим комітетом Дніпрорудненської міської ради Васильківського району Запорізької області. 20 червня 2022 року до служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради звернулась [PERSON] із заявою щодо невиконання батьківських обов?язків відповідачами: вони залишили на тривалий час свою малолітню доньку на неї, з її слів, батьки дитини зловживають алкогольними напоями, вживають наркотичні засоби, ведуть аморальний спосіб життя та часто залишають дівчинку на сторонніх осіб. Відповідно до Акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров?я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 21 червня 2022 року малолітню дитину [PERSON] виявлено по [ADDRESS] , доставлено до КНП «Міська дитяча лікарня № 1» ЗМР, де вона перебувала на лікуванні та обстеженні. Вищенаведені обставини підтверджуються листом вих.№08-08/781 від 19 жовтня 2022 року відділу по Дніпровському району Служби у справах дітей Запорізької міської ради. Згідно з Наказом служби у справах дітей Запорізької міської ради №727 від 12 липня 2022 року [PERSON] , [INFO] тимчасово влаштована в родину рідного дядька [PERSON] 1997 р.н. Відповідно до запису від 18 липня 2022 року у консультативному висновку КН «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради та результаті дослідження матеріалу методом полімеразної ланцюгової реакції №466 від 14 липня 2022 року у [PERSON] , [INFO] виявлено вірус гепатиту "С". 09 березня 2023 року затверджений висновок комісії з прав захисту дитини про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] стосовно доньки [PERSON] , [INFO] . У нотаріально посвідченій заяві відповідачі надали згоду на позбавлення їх батьківських прав стосовно доньки [PERSON] , [INFO] . До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Відповідно до ч.11 ст.18 Конвенції ООН батьки несуть відповідальність за виховання і розвиток дитини. Ст.9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією ООН про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України). Ч.1, 2 ст.3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч.1, 2 ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною, по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Відповідно до ст.164 СК України підставою для позбавлення батьківських прав є ухилення батьків від виконання ними своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно з п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30.03.2007 року таке ухилення має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку батьків, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Враховуючи положення п.8 ст.7 СК України, у відповідності до якого регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим з урахуванням інтересів дитини, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, і питання про його застосування може бути вирішене судом після повного й всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи й характеру ставлення батьків до дитини, оскільки позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, яке надасть їй полегшення, тому необхідно оцінити позитивний результату доля дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав, не дасть дитині полегшення. Оскільки згідно чинного законодавства України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати її, батьки зобов`язані надавати дитині належне батьківське виховання, оскільки право на виховання - є одним із основних прав дитини, якщо ж батьки не виконують свої функції, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, це є підставами для позбавлення їх батьківських прав. Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо, зокрема позбавлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Тобто висновок органу опіки і піклування в будь-якому разі не повинен носити формальний і однобічний характер, оскільки вирішуються питання про права та обов`язки батька і дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Згідно ч.1, 2 ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо неї. Ст.150 цього Кодексу визначено, що батьки зобов`язані піклуватися за виховання дитини, про її здоров`я, фізичний, духовний розвиток, готувати до самостійного життя. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При визначенні розміру аліментів суд згідно з п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» N 3 від 15.05.2006 року враховує думку сторін, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, яке є задовільним, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, яка є працездатною, офіційно непрацевлаштованою, але має можливість виплачувати аліменти, не має інших зобов`язань матеріального характеру. Згідно з п.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини» незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Ст.27 цієї Конвенції дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Згідно із ст.1 Закону України "Про прожитковий мінімум" прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" розмір прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для дитини віком до 6 років становить 2 201 грн. За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд вважає, що в наявності є порушене право дитини, за захистом якого спрямоване звернення до суду позивача, а тому позов підлягає до задоволення. Визначений позивачем розмір аліментів на дитину з урахуванням віку малолітньої дитини, її потреб є обґрунтованим, не є завищеним в нинішніх умовах проживання, відповідає засадам розумності і справедливості та не є таким, що створює відповідачу додаткові труднощі матеріального характеру. Судом встановлено, що відповідачі є інвалідами, отримують пенсію, можуть сплачувати визначену суму аліментів, яка б забезпечувала необхідний життєвий процес дитині та її розвиток. Будь-яких доказів, заслуговуючих на увагу і спростовуючих показання позивача, відповідачі не надали, а судом їх не здобуто, що вказує на обгунтованість позову. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Щодо порядку і строку виконання рішення, то сторонам повідомляємо наступне. Відповідно до ч.1 ст.189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Згідно з ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів на дитину може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених законом. Аналогічна вимога міститься і у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» N 3 від 15.05.2006 року. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Позов до суду пред`явлений 30 листопада 2022 року, а тому відповідно до ст.ст.79, 191 СК України аліменти повинні стягуватися з указаної дати. Згідно з п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та враховує положення ч.1 ст.142 ЦПК України, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки у поданій до суду заяві позивач не наполягав на відшкодуванні судових витрат, суд, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, що полягає у розгляді справи у межах заявлених вимог, не стягує з відповідача понесені позивачем документально підтверджені судові витрати, а 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, мали би підлягати поверненню позивачу з державного бюджету. Разом з тим, позивачем при подачі позовних вимог до двох відповідачів сплачений судовий збір лише за одну позовну вимогу. Згідно з п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Оскільки позивач за подання позову майнового характеру до суду відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» мав би сплатити судовий збір, відповідач [PERSON] є інвалідом 1 "Б" групи, відповідач [PERSON] пільг щодо сплати судового збору не має, суд при ухваленні рішення присуджує стягнення з вказаного відповідача судового збору в прибуток держави у розмірі, визначеному на день подачі позову, а витрати, які б мала сплатити [PERSON] , віднести за рахунок держави. Повідомляю відповідачу про юридичні наслідки позбавлення батьківських прав. Результатом набрання законної сили рішенням суду про позбавлення батьківських прав батька і/або матері є втрата всіх прав, заснованих на спорідненості з дитиною. Це означає, що такі особи: а) втрачають право на виховання дитини; б) втрачають немайнові права щодо дитини (втрачають право на спілкування з дитиною, визначення її місця проживання і навчання, тощо); в) перестають бути представниками дитини; г) втрачають права на пільги і державну допомогу; ґ) не можуть бути усиновлювачами та опікунами; д) не можуть розраховувати на майнові права, пов`язані з батьківством і материнством, які присуджувалися б їм при непрацездатності, а саме: - право на аліменти від такої дитини; - права на спадкування після цієї дитини; - права на управління майном дитини; - виплати аліментів, пенсій, грошової допомоги на дитину такому батьку або матері також припиняються. Дитина зберігає свої майнові права, засновані на факті спорідненості з особою, позбавленою батьківських прав, у тому числі: право на одержання аліментів від такої особи та на спадкування після неї. Звертаю увагу відповідача, що відповідно ст.169 СК України особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення. Розглядаючи такі справи, суди зобов`язані перевіряти, наскільки змінилися поведінка особи та обставини, що були підставою для позбавлення її батьківських прав. При вирішенні питання про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з них та інших осіб, із якими проживає дитина, враховує її інтереси, а також думку дитини, якщо вона її може висловити. За змістом ч.4 ст.169 СК України поновлення в батьківських правах можливе лише за умови, що особа, позбавлена батьківських прав істотно змінила в кращий бік поведінку, спосіб життя і (або) ставлення до виховання дитини. Зміни в способі життя особи, позбавленої батьківських прав, її ставлення до дитини не можуть відбутися швидко, для цього необхідний значний період часу. При цьому, недостатньо одних намірів особи, позбавленої батьківських прав змінити свою поведінку, необхідно, щоб її спосіб життя дійсно змінився настільки, що ніяких небезпек і загроз життю і здоров`ю дитини більше не буде, а батьки в змозі належним чином виховувати дитину і захищати її права і інтереси. Поновлення батьківських прав допускається тільки в тому випадку, якщо це відповідає інтересам дитини. Якщо поновлення в батьківських правах суперечить інтересам дитини, то суд має право з урахуванням думки дитини відмовити в задоволенні позову особи, позбавленої батьківських прав про поновлення її в батьківських правах. Причому мотиви незгоди дитини на поновлення в особи в батьківських правах значення не мають. Але при цьому суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ст.171 СК України). Отже, за наявності підстав у майбутньому, відповідач має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. З огляду на викладене,

Outcome: approved