Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

28.03.2023 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про зняття арешту з майна, у якому просить скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27.09.2002 року у справі №2-1750/2003 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу та зняти арешт; зобов`язати Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з 1/5 частини квартири [ADDRESS] накладений постановою виконавчої служби №634/15 від 24.11.2003 року. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27.09.2002 року накладено арешт на квартиру [ADDRESS] у межах розгляду цивільної справи №2-1750/03 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Рішенням суду від 11.07.2003 року позов був задоволений. У межах вказаної цивільної справи позивач звернувся із заявою про скасування заходів забезпечення позову на підставі ст. 158 ЦПК України, однак у задоволенні заяви було відмовлено, оскільки відсутні матеріали цивільної справи та в оригіналі відповідна ухвала на підтвердження забезпечення позову у зв`язку із знищенням матеріалів справи за терміном зберігання згідно Інструкції з діловодства. Згідно інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявний запис про арешт нерухомого майна №1443663, а саме квартири [ADDRESS] на підставі ухвали б/н від 26.09.2002 року Нарсуд, р-н Дніпровський. Також у вказаному реєстрі наявний запис про арешт нерухомого майна №1365082, а саме 1/5 частини квартири [ADDRESS] на підставі постанови №634/15 від 24.11.2003 року, виконавчої служби. Отже, на квартиру та частину квартири накладено 2 арешти на підставі ухвали суду від 27.09.2002 року та постанови державного виконавця від 24.11.2003 року. Згідно відповіді Дніпровського ВДВС, виконавчі документи відносно [PERSON] на виконанні у відділі не перебувають. За 2003 рік дані по виконавчим документам в АСВП відсутні, надати більш детальну інформацію ВДВС не має можливості. Позивач вказує, що з моменту накладення арешту на майно минуло майже 20 років, усі спірні питання давно вирішені, виконавчі провадження відсутні, тому немає більше підстав для існування арешту на вказану квартиру. Наявність арешту на квартирі порушує права власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У позивача відсутня будь-яка інформація про відповідача [PERSON] , в рішенні суду від 11.07.2003 року дані про нього відсутні, а всі інші матеріали справи знищені, як і виконавче провадження. Для встановлення місця знаходження [PERSON] позивач звертався до компетентних органів, однак встановити контакти вказаного відповідача не вдалось. Ухвалою суду від 30.03.2023 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Ухвалою суду від 05.05.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) отримав копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами 05.04.2023 року, однак у встановлений судом строк не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву. Оскільки отримана судом інформація не дала можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача [PERSON] , його повідомлення про наявний на розгляді суду спір було здійснене через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України у відповідності до вимог ч. 10 ст. 187 ЦПК України. Станом на час ухвалення у справі рішення, відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач не викладав жодних заперечень з приводу розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності і взаємозв`язку, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. За змістом наявних в матеріалах справи відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: - під реєстраційним номером обтяження 1365082 значиться арешт зареєстрований 08.10.2004 року на підставі постанови виконавчої служби №634/15 від 24.11.2003 року накладений на 1/5 частину квартири [ADDRESS] ; архівна дата та дата виникнення - 28.11.2003 року; власник - [PERSON] ; - під реєстраційним номером обтяження 1443663 значиться арешт зареєстрований 05.11.2004 року на підставі ухвали б/н від 26.09.2002 року, Нарсуд, р-н Дніпровський накладений на квартиру [ADDRESS] ; архівна дата та дата виникнення - 27.09.2002 року; власник - [PERSON] . Зі змісту копії паспорту позивача вбачається, що останній зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 26.03.1987 року. Згідно копії рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11.06.2003 року, суд стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 55982,12 грн. За змістом відповіді Дніпровського ВДВС від 26.01.2022 року, перевіркою АСВП за параметрами пошуку ПІБ боржника встановлено, що виконавчі документи відносно [PERSON] на виконанні у Відділі не перебувають. Згідно інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна наявний запис про арешт нерухомого майна №1365082, а саме 1/5 частини квартири [ADDRESS] , на підставі постанови №634/15 від 24.11.2003, Виконавча служба, власником вказаної квартири є [PERSON] . Перевіркою АСВП не вдалося ідентифікувати на підставі якого виконавчого документа накладено арешт на майно, оскільки за 2003 рік в АСВП відсутня інформація. Враховуючи викладене, надати більш детальну інформацію не виявляється за можливе. Із матеріалів справи вбачається, що позивач намагався віднайти відповідача [PERSON] для чого 10.01.2023 року звернувся з відповідною заявою до правоохоронного органу. Відповідно до повідомлення Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві від 03.02.2023 року під час проведення оперативно-розшукових заходів місце знаходження громадянина [PERSON] на даний час встановити не надалось можливим, в зв`язку з відсутністю повних анкетних даних. Також судом встановлено, що позивач [PERSON] звертався до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову накладених ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27.09.2002 року у справі №2-1750/2003 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, однак ухвалою суду від 04.07.2022 року у справі №755/4540/22 у задоволенні заяви було відмовлено. У своїй ухвалі суд послався на те, що матеріали цивільної справи №2-1750/2003 знищені за терміном зберігання і поскільки у суду відсутні матеріали цивільної справи та ухвала в оригіналі на підтвердження забезпечення позову, суд не може за вказаною заявою скасувати заходи забезпечення позову в порядку ст. 158 ЦПК України. Також суд послався на положення ст. 19 ЦПК України і п. 2 ч. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі №5 від 03.06.2016 року згідно якого, спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. При розгляді справи судом перевірені дані Автоматизованої системи виконавчих проваджень та встановлено, що за даними цієї системи станом на час вирішення спору позивач [PERSON] був боржником у двох виконавчих провадженнях №53694591 та №54843080, які були відкриті 18.04.2017 року та 05.10.2017 року відповідно. У розділі «Стан виконавчого провадження» міститься відмітка «Завершено» щодо обох виконавчих проваджень і в обох ВП стягувачем було Управління патрульної поліції. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції». Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ст.ст. 4, 5 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності (ст. 319 ЦК України). Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.ст. 386, 391 ЦК України). Вирішуючи спір по суті суд виходить із того, що як вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] перебуває під арештом більше 20 років на підставі ухвали б/н від 26.09.2002, Нарсуд, р-н Дніпровський. Позивач намагався в порядку ст. 158 ЦПК України скасувати заходи забезпечення позову, однак йому було відмовлено за відсутності матеріалів цивільної справи та відсутності самої ухвали про забезпечення позову. Дійсно, за відсутності матеріалів цивільної справи та ухвали про забезпечення позову не можна дійти обґрунтованого висновку про те, що ухвала б/н від 26.09.2002, Нарсуд, р-н Дніпровський була прийнята саме в межах розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості та відповідно була ухвалою про забезпечення позову у цій справі. Поряд із цим, вбачається що за таких обставин у позивача немає іншого шляху для відновлення реалізації своїх прав власності, окрім як звернення до суду із позовом про скасування такого арешту. На переконання суду, ураховуючи дуже тривалий час перебування квартири під арештом за ухвалою суду, при відсутності виконавчих проваджень щодо позивача та відсутності майнових претензій до нього, такий арешт має бути знятий за рішенням суду, оскільки за наведених обставин існування арешту майна безпідставно порушує права власника та є втручанням у мирне володіння майном згідно вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Стосовно арешту з 1/5 частини квартири [ADDRESS] накладеного згідно постанови 634/15 від 24.11.2003, Виконавча служба, суд дійшов висновку, що такий арешт також має бути знятий, з огляду на наступне. Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності". Вказана норма закону містить вичерпний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини. Разом з тим, частиною 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. За умови існування арешту згідно постанови виконавчої служби протягом майже 20 років, відсутності відкритих стосовно позивача виконавчих проваджень та відсутності до нього майнових претензій, відповідний арешт має бути знятий рішенням суду на забезпечення захисту прав власності та з метою дотримання права на мирне володіння майном відповідно до вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому суд вважає, що арешт має бути знятий саме рішення суду за позовом власника, а не у межах подання скарги боржника у виконавчому провадженні, адже виконавче провадження взагалі відсутнє, крім того не можливо встановити яка саме виконавча служба наклала арешт, оскільки Дніпровський відділ ДВС не підтверджує здійснення виконавчих дій по накладенню відповідного арешту, а у Державному реєстрі заборон відчуження зазначено лише «постанова, 634/15, 24.11.2003, Виконавча служба», тож права власника мають бути захищені у ефективний спосіб, при цьому зворотне призведе до неможливості відновлення за захисту прав людини. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, цивільний процесуальний закон зобов`язує суд діяти в межах заявлених позовних вимог, однак відповідне не означає, що суд має застосовувати саме те редакційне формулювання позовних вимог, яке викладене у прохальній частині позову. Суд має виявити сутнісний зміст позову, який у даному випадку полягає у тому, що позивач вимагає звільнення його майна з-під арешту для можливості реалізації прав власника. Але позивач не вірно сформулював вимоги та просить зняти арешт шляхом скасування заходів забезпечення позову накладених ухвалою суду (адже належної ідентифікації такої ухвали не відбулось, а скасування саме заходів забезпечення позову відбувається за заявою сторони спору в порядку, передбаченому ст. 158 ЦПК України) та зобов`язати Дніпровський ВДВС зняти арешт накладений постановою виконавчої служби (адже не ідентифіковано яка саме виконавча служба накладала арешт, крім того за встановлених обставин застосуванню підлягає ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»). Дотримуючись принципу juranovitcuria ("суд знає закони") суд у даному випадку дійшов висновку, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом зняття арештів з цілої частки та із частини квартири з вказанням у резолютивній частині рішення повних даних арештів, що містяться у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Ураховуючи висновки суду щодо вірного порядку звільнення з-під арешту належного позивачу майна суд зазначає про часткове задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial