Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

27.04.2023 року до Міжгірського районного суду Закарпатської області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітніх дітей. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка [PERSON] посилається на те, що вона з відповідачем [PERSON] протягом 2018-2022 року спільно проживали та перебували у близьких стосунках. Від спільного проживання у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження [NUMBER] ), та дочка [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження [NUMBER] ). У позові [PERSON] зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося, шлюб між собою вони так і не зареєстрували і на даний час вони з відповідачем проживають окремо. Та зазначає, що у відповідача кращі і більш зручніші умови для проживання дітей, а тому неповнолітні діти наразі проживають разом з батьком, він же займається їх вихованням та матеріальним утриманням. Також позивачка зазначає, що внаслідок введення військового стану та складної ситуації в Україні, відсутності роботи, неможливістю спільного проживання з відповідачем, вона має намір виїхати за кордон у Чеську республіку на невизначений термін, а тому, будучи зайнятою цілий робочий день на роботі, належним вихованням та утриманням дітей займатися не зможе. До питання належного контролю та догляду батьками за неповнолітніми дітьми за кордоном соціальні служби відносяться дуже відповідально. Вказує, що відповідач проживає у індивідуальному житловому будинку, де наявні всі необхідні умови для комфортного проживання дітей, працевлаштований, має стабільний дохід. Тому, зазначені обставини змушують її звернутися до суду з даним позовом, в якому позивачка просить визначити місце проживання, самостійне виховання та утримання неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та дочки [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 05.05.2023 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник в особі адвоката Кривка П.П. не з`явилися, проте до суду 22.05.2023 року подано представником [PERSON] письмова заява про розгляд справи без його участі (а.с.32) та в матеріалах справи наявна письмова заява позивачки (а.с.5), в якій вона просить розглянути справу за її відсутністю у зв`язку з виїздом за межі України. Подану позовну заяву та заявлені [PERSON] позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять позов задовольнити за підставами, викладеними у позовній заяві. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про день та час судового розгляду справи був повідомлений судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, проте на адресу суду подано ним 22.05.2023 року письмову заяву про визнання позову та розгляд справи у його відсутність та у заяві вказує, що позовні вимоги [PERSON] він визнає у повному обсязі та не заперечує щодо обставин, які викладені у позовній заяві та вказує, що ці обставини відповідають дійсності та не заперечує проти задоволення позову про визначення місця проживання малолітніх дітей з ним, як їх батьком (а.с.31). Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Міжгірської селищної ради в судове засідання не з`явився, проте до суду подано заяву начальника Служби у справах дітей Міжгірської селищної ради Пискач Ю.І. про розгляд справи за відсутністю представника органу опіки та піклування та в якій зазначають, що позовні вимоги [PERSON] орган опіки та піклування підтримує у повному обсязі, просять розглянути справу за відсутністю їх представника, додаткових клопотань, пояснень по справі не мають, самостійних вимог щодо предмета спору не заявляють (а.с.33-34). Відповідно до ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Всебічно дослідивши матеріали цивільної справи № 302/823/23, з`ясувавши всі обставини по справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За приписами ст.29 ч.2 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності до ч.2 ст.161 СК України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Положеннями ст.19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч.1 ст.161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Як роз`яснено у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Отже, з аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю, визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Відповідно до ст.ст.18,27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції). Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч 2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. З наявних в матеріалах справи свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] серії [NUMBER] та свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] серії [NUMBER] вбачається, що батьком вказаних малолітніх дітей є [PERSON] , відповідач по справі, та дані обставини відповідачем не оспорюється, а матір`ю вказана - [PERSON] , позивачка у справі (а.с.8-9). Позивачка [PERSON] у пред`явленому позові просить визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] та заявлені позовні вимоги відповідачем [PERSON] визнаються у повному обсязі та проти заявлених вимог останній не заперечує, що відповідачем [PERSON] зазначено у поданій ним до суду заяві від 22.05.2023 року про визнання позову. З Акту обстеження умов проживання [PERSON] , складеного 27.03.2023 року, начальником Служби у справах дітей Міжгірської селищної ради Пискач Ю.І, фахівцем соціальної роботи [PERSON] , вбачається, що комісією на місці обстеження виявлено, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] із малолітніми дітьми у власному одноповерховому будинку, який складається з трьох кімнат (прихожа, вітальня, дві спальні кімнати кухня, коридор,санвузол). Будинок побудований в сучасному стилі, обладнаний всім необхідним. В житловому будинку є необхідні меблі та побутова техніка, він обладнаний всім необхідним, зроблений ремонт. Дя дітей в будинку створені всі необхідні умови для відпочинку та розвитку. Житлово-побутові умови [PERSON] задовільні. Зі слів батька дітей [PERSON] мама малолітніх дітей виїхала за кордон ще у березні 2022 року. З тих пір вона вихованням дітей не займається, діти знаходяться на утриманні батька (а.с.10). З Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] , 1976 року народження, складеного комісією Міжгірської селищної ради, вбачається, що комісією на місці виявлено, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] разом із двома малолітніми дітьми. Мати дітей [PERSON] проживає окремо, виїжджає на тривалий час за кордон. [PERSON] , не працює, сім`ю утримує на тимчасових підробітках. Сім`я проживає в будинку загальною площею 80 кв.м. В будинку чисто, кімнати світлі, зручні для проживання. (а.с.11). З характеристики, виданої фізичною особою - підприємцем [PERSON] вбачається, що [PERSON] , 1976 року народження, з березня 2023 року працює на посаді вибірник-укладальник каменю, із березня 2021 року по вересень 2021 працював каменярем, за час роботи виявив себе як дисциплінований, відповідальний та надійний працівник, серед працівників користується авторитетом (а.с.12). Як вбачається з довідки про склад сім`ї за № 55 від 31.01.2023 року, виданої Верхньобистрянським старостинським округом, до складу сім`ї [PERSON] входять: син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] (а.с.13). З наданого позивачкою [PERSON] документу (підтвердження) про надання житла [PERSON] , [INFO] вбачається, що на період з 20.08.2022 року по 20.08.2023 року встановлена тимчасова охорона житла на період проживання на території Чеської Республіки (а.с.15). Приймаючи до уваги інтереси дітей, враховуючи тривалість проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] з батьком, добросовісне виконання відповідачем [PERSON] батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення малолітніх дітей усім необхідним, що вбачається з Акту обстеження умов проживання від 27.03.2023 року, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] з батьком, чи негативно б впливали на їх виховання та розвиток, враховуючи згоду матері на проживання малолітніх дітей разом з батьком, та позицію органу опіки та піклування, які не мають заперечень проти заявлених [PERSON] позовних вимог та з виходячи з якнайкращих інтересах малолітніх дітей, суд вважає за можливе визначити місце проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] разом з батьком, відповідачем по справі [PERSON] , а отже позовні вимоги [PERSON] є доведеними та такими, що підлягають задоволенню за вищенаведеними підставами. При цьому, визначення місця проживання малолітніх дітей разом із батьком не позбавляє права позивачку [PERSON] спілкуватися з дітьми та не обмежує її у здійсненні своїх материнських прав та обов`язків стосовно малолітніх [PERSON] та [PERSON] , оскільки мати дітей, у разі визначення місця проживання останніх з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з малолітніми дітьми, прояву турботи відносно них та участі у їх вихованні. Судових витрат до стягнення чи повернення стороною позивача не заявлено.

Outcome: approved