Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-16 00:00:00

04.01.2023 р. до суду надійшла позовна заява [PERSON] підписана її представником [PERSON] з вимогами до фізичної особи-підприємця [PERSON] . Позовна заява обґрунтована тим, що позивач працювала у відповідача продавцем з 20.09.2011 р. по 02.07.2012 р. За час роботи відпустка їй не надавалась і грошова компенсація за її невикористання виплачена не була. Сума компенсації за невикористану відпустку становить 885,12 грн. Оскільки при звільненні відповідач не розрахувався із позивачем за невикористану відпустку, то він повинен виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 127507,50 грн. (а.с.1-3). Ухвалою суду від 05.01.2023 р. позов залишений без руху у зв`язку з несплатою позивачем судового збору (а.с.22). 21.02.2023 р. до суду надійшло клопотання про позивача про звільнення від сплати судового збору (а.с.30). Ухвалою суду від 21.02.2023 р. відмовлено позивачу у звільненні від сплати судового збору та зменшено розмір судового збору і залишено без руху позов (а.с.44). 01.03.2023 р., після усунення позивачем недоліків, суд відкрив провадження у справі та з урахування обставин справи вирішив розглянути справу у порядку спрощеного позовного провадження\~(а.с.50). 03.04.2023 р. відповідач подав до суду заяву про розгляд справи із викликом сторін, яку суд задовольнив та здійснив виклик сторін на 09.05.2023 р. (а.с.60, 68). 03.04.2023 р. надійшов відзив від відповідача, у якому він проти позову заперечував та зазначив, що компенсація за невикористану відпустку не входить до структури заробітної плати, а тому позивач пропустила тримісячний строк звернення до суду щодо її стягнення (а.с.61-65). 09.05.2023 р. представник відповідача подав заяву про відкладення розгляду справи, яку задоволено судом і розгляд справи призначено на 17.05.2023 р. (а.с.73, 78). 17.05.2023 р. представник позивача подала заяву про розгляд справи у відсутність сторони відповідача (а.с.82). Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову в частині середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки позивач діяла недобросовісно, не зверталась до відповідача з приводу виплати компенсації за відпустку протягом тривалого часу і пропустила строк звернення до суду з цими вимогами. В частині невиплати компенсації за невикористану відпустку представник відповідача заперечень не мав. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Сторонами не заперечується і підтверджується відомостями трудової книжки позивача той факт, що позивач працювала у відповідача продавцем з 20.09.2011 р. по 02.07.2012 р. (а.с.6-9). У відповідності до ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 6, ч. 5 ст. 10, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Спір в частині вимог ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, на яку працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством (є належною працівнику заробітною платою), охоплюється застосованим у ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці», у зв`язку з чим, не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про її нарахування та стягнення.\~ Відповідну позицію Верховний Суд висловив у постанові від 04.04.2023 р. по справі № 640/8348/21.\~\~\~\~\~ Відповідач не заперечував тієї обставини, що позивач за період роботи в нього не використала право на відпустку і грошової компенсації за невикористану відпустку не отримувала. Представник відповідача не оспорював суми компенсації за невикористану відпустку, що була розрахована позивачем. Відтак, з урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що позов в цій частині є обґрунтованим і з відповідача на користь позивача слід стягнути компенсацію за невикористану відпустку, що була розрахована позивачем. Позов в частині середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягає з наступних підстав. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.02.2022 р. по справі № 755/12623/19 у своїх висновках щодо застування норм права про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вказала на наступне. Середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. На вимоги\~позивачів про\~стягнення середнього\~заробітку за\~час затримки\~розрахунку при\~звільненні відповідно\~до статті\~117\~КЗпП України\~пільга щодо\~сплати судового\~збору,\~передбачена пунктом\~1\~частини першої\~статті 5\~Закону №\~3674-VI,\~не поширюється\~та застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. З урахуванням наведеного та враховуючий той факт, що позивач звернулась із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після того як пройшло більш ніж десять років після звільнення, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині. Оскільки позивач за подання позову в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні сплатила визначений судом судовий збір, а суд відмовляє у задоволенні цих вимог, то відсутні підстави для стягнення судового збору з відповідача. Крім того, у зв`язку із тим, що за даною категорією справи позивач була звільнена від сплати судового збору за вимогою про стягнення компенсації за невикористану відпустку, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: partial