Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

16.12.2022 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав щодо їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 2014 року вона перебувала в близьких стосунках з [PERSON] , останній визнав себе батьком сина [PERSON] , який народився [INFO] .. Проте, після народження дитини близькі стосунки між сторонами були припинені, після чого [PERSON] припинив спілкування з сином, не цікавиться його вихованням і розвитком. Жодним чином не приймає участі у його вихованні, матеріально не підтримує. З моменту припинення стосунків між сторонами, їх спільний син зареєстрований і постійно проживає разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS] , що перебуває у її власності. Саме вона забезпечує всебічний розвиток сина, опікується його здоров`ям, фізичним вихованням та освітою, забезпечує його матеріально. З приводу стягнення аліментів з [PERSON] на утримання дитини до відповідних органів позивачка не зверталась, оскільки працює, має стабільний дохід, тому спроможна самотужки утримувати дитину та забезпечити її всім необхідним. Про те, що відповідач не цікавиться сином свідчить і характеристика з навчального закладу, а саме з ЗЗСО № 297 м. Києва, де [PERSON] навчається в 2 класі, в якій зазначено, що тільки мати опікується сином і робить це на належному рівні. На неодноразові прохання позивачки щодо спілкування з дитиною [PERSON] реагував негативно, зазначав, що син його не цікавить, приймати участь у вихованні та розвитку дитини він не бажає, не бажає отримувати від неї будь-які відомості щодо дитини та приймати будь-які рішення з організації його виховання, розвитку, здоров`я та подальша доля дитини відповідача не цікавить, оскільки він має іншу сім`ю. Зазначає, що [PERSON] з власної ініціативи висловив пропозицію щодо позбавлення його батьківських прав, обґрунтовуючи свої позицію відсутністю бажання спілкування з нею і сином. На підставі викладеного, вважаючи, що відповідач всі роки з моменту народження сина [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, позивач просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно їх спільного малолітнього сина [PERSON] [INFO] . Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Третя особа не скористалась правом подання пояснень щодо позову або відзиву. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Додатково пояснила, що вона із відповідачем в шлюбі не перебували, спільно не проживали, оскільки відповідач перебував і перебуває в іншому шлюбі. Вона і відповідач мали близькі стосунки та [PERSON] є їх спільною дитиною і народження дитини було зареєстровано за спільною заявою батьків, адже відповідач обіцяв жити разом та створити сім`ю. Відповідач ініціативи та бажання у спілкуванні з дитиною не проявляє. З народження дитини у 2015 році відповідач приїжджав до них з дитиною по декілька разів на рік, - спочатку раз в місяць, потім раз в три-чотири місяці. Останній раз відповідач навідував дитину місяця зо два тому. Вона перебуває в іншому шлюбі і проживає з дитиною і з своїм чоловіком з часу, коли дитині виповнився рік, і дитина її нового чоловіка вважає і називає батьком. Її новий чоловік має достатній рівень доходу, забезпечує та утримує позивачку разом із дитиною. Тому в інтересах дитини не знати, що у нього інший батько, відповідача син знає як «дядю [PERSON] ». Нею і відповідачем не було проявлено ініціативи, щоб дитина знала хто її біологічний батько, оскільки вони не бажають травмувати дитину, про що і домовилися. Вона не бажала, щоб відповідач приймав участь у вихованні та утриманні сина, оскільки переймалася емоційним станом дитини. До відповідача з приводу виконання останнім покладених на нього батьківських обов`язків не зверталась, оскільки дитина з однорічного віку спілкується з новим її чоловіком та знає останнього, як свого батька. Крім того, вважає, що не мала звертатися з таким проханням до відповідача, останній мав сам проявляти ініціативу щодо прийняття участі у вихованні сина. На даний час вона звергнулася до психолога, яка надала рекомендацію повідомити дитині хто є його біологічним батьком і вони зараз працюють над цим питанням спільно із психологом. Дитина навчається в школі, вона особисто займається вирішенням питань, пов`язаних з навчанням сина. Матеріальна допомога відповідачем надається добровільно за його бажанням, проте вона є недостатньою для утримання та виховання дитини. Позивачка не згодна, щоб відповідач надавав допомогу за відсутності у нього такого бажання, звертатися до відповідача за допомогою чи до суду з метою стягнення аліментів на утримання дитини вона не бажає, оскільки матеріальний та фінансовий стан дозволяє їй повноцінно утримувати сина. Крім того, вона не впевнена, що за станом здоров`я відповідач зможе повноцінно виконувати батьківські обов`язки. Проте вона не може без батька вирішувати повсякденні питання, при вирішенні яких існує необхідність згоди такого. У неї відсутнє бажання бути залежною від [PERSON] при вирішенні питань з отримання дозвільних документів для виїзду дитини за кордон та для вирішення інших питань, в яких існує необхідність згоди батька дитини, вона і її новий чоловік мають бажання оформити усиновлення останнім дитини, тому вона прийняла рішення про звернення до суду із даним позовом. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, пояснив, що з позивачкою в зареєстрованому шлюбі вони не перебували, разом не проживали, оскільки він був одружений. Даний факт і позивачці і його дружині був відомий. Дитину він із позивачкою зареєстрували за спільною заявою, оскільки була домовленість проживати надалі разом. Першим часом, у 2015 році з позивачкою та спільним сином він з певною періодичністю спілкувався, відвідував, надавав матеріальну допомогу, ходили разом на прогулянки. На початку 2016 року разом з позивачкою хрестили дитину. З 2016 по 2017 роки він мав проблеми з законом, у зв`язку з чим покинув місце свого проживання та змушений був переховуватись і не відвідував позивачку із дитиною. А коли він повернувся, позивачка вже почала проживати з іншим чоловіком, тому періодичність візитів зменшилась. Він не ухилявся від виховання та утримання сина, оскільки з позивачкою була укладена домовленість, а саме, в інтересах дитини він погодився на пропозицію позивачки не говорити сину, що він є його біологічним батько, щоб не завдати дитині психологічної травми. Матеріальну допомогу за можливості він надавав і надає. Іноді він бачиться із дитиною в присутності позивачки. Додав, що допомагав і надалі допомагатиме дитині та позивачці в міру своїх можливостей. Всі необхідні документи ним на вимогу позивачки надаються. Нотаріально посвідчену згоду на позбавлення його батьківських прав він надав на прохання позивачки, але від батьківських прав та виконання батьківських обов`язків він не відмовляється. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився. До суду подав заяву, якій просив розглядати справу без участі представника третьої особи, просив долучити до матеріалів справи висновок Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із наданої суду копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 27.11.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, [INFO] народився [PERSON] , батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON] . Згідно витягу з реєстру територіальної громади № 2022/001882688 від 07.12.2022 року [PERSON] , [INFO] , 20.07.2020 року зареєстрований за заявою законного представника [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади № 2022/001882664 від 07.12.2022 року [PERSON] , [INFO] , 20.07.2020 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Із характеристики на учня 2-А класу ЗЗСО №297 м. Києва [PERSON] вбачається, що останній навчається в школі з 01.09.2021 року, за час навчання зарекомендував себе як здібний, допитливий та старанний учень, навчається на високому рівні. Домашнім вихованням дитини займається мати. Батько - [PERSON] в навчальний заклад жодного разу не з`являвся, життям та навчанням дитини не цікавився. Всіма питаннями щодо виховання та навчання дитини займається мати. Відповідно до відповіді №269 від 19.04.2023 року, наданої Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Святошинського району м.Києва у відповідь на запит адвоката Пісної С. № 05 від 14.04.2023 року, [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , спостерігається в медичному закладі з народження. Декларацію про вибір лікаря укладено з лікарем-педіатром Пацак А.П. 26.08.2022 року. Офіційних запитів щодо стану здоров`я сина від [PERSON] до закладу не надходило. Фіксація супроводу дитини до медичного закладу не входить до компетенції лікаря. Надано виписку із медичної карти [PERSON] , відповідно до якої останній є соматично здоровим. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з позивачкою вони знайомі з 2013 року, працюють разом та є подругами. У вересні 2015 року у позивачки народився син [PERSON] . Після народження сина позивачка повернулась на роботу орієнтовно в березні-квітні 2016 року. Дитину залишала під нагляд няньки та з дідусем, який приходиться батьком позивачці. Відповідач є батьком дитини, бачила його, коли останній приїздив на роботу до позивачки. Неодноразово вона бувала в позивачки вдома, проте відповідача разом з дитиною та позивачкою не бачила ніколи. Орієнтовно з 2016 року позивачка проживає з сином та іншим чоловіком, з яким зареєстрували шлюб. Зі слів позивачки їй відомо, що в перші дні після народження дитини відповідач до позивачки і дитини не приїжджав, а потім приїжджав раз на місяць, у 2015-2016 роках, - два-три рази на місяць. Час від часу відповідач приїзджає до позивачки на роботу на декілька хвилин, мета візитів і що при цьому відбувалось їй невідомо. Позивачка не розповідала чому не спілкується відповідач більше часу із дитиною, розповідала, що приїжджає він до них на 5 хвилин. Не скаржилася їй позивачка, що відповідач не реагує на прохання по вихованню і утриманню дитини, позивачка самостійно опікувалася дитиною, не просила відповідача допомагати. Дитина вважає батьком офіційного чоловіка позивачки. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона проживає в [ADDRESS] . З позивачкою вона знайома з червня 2016 року, оскільки проживають в одному будинку по сусідству. Вони підтримують дружні стосунки, ходять один до одного в гості, їх діти разом граються та навчаються в школі. Зі слів позивачки, відповідач є рідним батьком [PERSON] , але у нього є власна сім`я і діти, вихованням дитини активно займається новий чоловік позивачки, з яким остання проживає з 2016 року, та якого дитина називає батьком. Вона відповідача ніколи не бачила. Зі слів позивачки їй відомо, що рідним батьком [PERSON] є відповідач, у якого весь час була інша сім`я та діти. Сварок та неприязних відносин між сторонами вона не спостерігала, перешкод для батька у спілкуванні з дитиною ніхто не створював. Один на один спілкування відповідача із дитиною не відбувалося, вважає, що це буде травмою для дитини. Їй не відомо, щоб позивачка просила відповідача виконувати покладені на нього батьківські обов`язки, та щоб останній від таких пропозицій відмовлявся. При вирішенні спору суд виходив з того, що правовідносини врегульовані нормами Конституції України, СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю. (частини друга і четверта статті 15 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно із статтею 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. При цьому суд бере до уваги прецедентну практику Європейського суду з прав людини, а саме: право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України", пункт 49, рішення від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 47), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 49), у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України"). У справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Отже, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. При цьому, в даній справі суд враховує стосунки, що склалися між позивачкою і відповідачем, прийняття ними спільного рішення щодо такого формату прийняття участі відповідача у вихованні та спілкуванні із дитиною, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, ставлення відповідача до дитини та бажання відновити спілкування із сином, та те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно сина, позивачем не надано. Крім того, судом приймається до уваги факт того, що позивачкою на даний час вживаються заходи щодо можливого повідомлення дитині про батьківство відповідача. Посилання позивачки на невідвідування відповідачем навчального закладу дитини, закладу охорони здоров`я, те, що у неї особисто відсутнє бажання бути залежної від відповідача при отриманні дозвільних документів на дитину, в отриманні яких існує необхідність згоди батька, наявності у позивачки іншого чоловіка, який має намір усиновити дитину у повній мірі не може свідчити про ухилення відповідача від виконання покладених на нього батьківських обов`язків. В своїй постанові у справі №214/1048/15-ц від 03 травня 2018 року Верховний Суд звернув увагу на те, що у статті 12 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Також суд касаційної інстанції роз`яснив, що тлумачення частини другої статті 171 СК України свідчить, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить і вирішення спору про позбавлення батьківських прав. Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Як вбачається з висновку Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, при вирішенні питання про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] не була вислухана та врахована думка малолітнього [PERSON] , [INFO] . Зазначене в судовому засіданні також підтвердила позивачка. Враховуючи вік [PERSON] (сім повних років) суд вважав за необхідне вислухати думку дитини щодо позбавлення батьківських прав його батька. Проте, позивачка в судове засідання участь дитини для з`ясування її думки щодо позбавлення батьківських прав його батька не забезпечила, відмовилася від такої пропозиції суду. Пояснила, що така рекомендація була їй надана психологом задля зменшення ризику нанесення дитині психологічної травми. Висновку психолога до суду також не надала. Згідно з висновком Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, служба у справах дітей та сім`ї вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] .. Із даного висновку вбачається, що він наданий на підставі складеного спеціалістами Служби акту обстеження житлових умов за місцем проживання дитини від 13.03.2023 року, інформації середньої загальноосвітньої школи № 297 Святошинського району міста Києва, декларації про вибір сімейного лікаря, укладеним [PERSON] , довідки з місця роботи [PERSON] , інформації про місце реєстрації [PERSON] та нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 23.02.2023 року щодо згоди останнього на позбавлення батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . При цьому акт обстеження житлових умов позивачкою до суду не надано, клопотання про його витребування не заявлено. Відповідно до ч.4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема, щодо позбавлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд, дослідивши вказаний висновок та інші докази у справі, не погоджується із даним висновком Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , вважає його недостатньо обґрунтованим, таким, що суперечить інтересам дитини, прийнятим без належного та достатнього вивчення всіх документів та відомостей, без з`ясування думки дитини та на підставі заяви [PERSON] про згоду на позбавлення батьківських прав,. 24.04.2023 року позивачка подала до суду заяву [PERSON] , посвідчену 23 лютого 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бахмут І.М., зареєстровану в реєстрі за № 213, згідно з якою відповідач дав свою згоду на позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Дана заява судом до розгляду не приймається, оскільки нормами чинного законодавства не передбачена відмова від батьківства. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Тому відмова батька від батьківських прав на дитину є нікчемною, оскільки відмовитися від батьківських прав особа добровільно не може. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін (пункт 4 частини 3 статті 2 ЦПК України). За правилами частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з пунктом четвертим частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши та проаналізувавши надані докази, суд не вбачає підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] та вважає, що таке позбавлення на даний час не відповідає інтересам дитини. Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed