Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача Полтавської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю посилаючись на те, що він є хрещеним сином [PERSON] , з якою з самого народження мав гарні відносини. У квітні 2013 року [PERSON] проходила медичне обстеження в Полтавському обласному клінічному онкологічному диспансері, проведено операцію та з цього часу, за її проханням позивач переїхав мешкати до неї, оскільки остання потребувала стороннього догляду. Після переїзду, позивач доглядав за нею, купував продукти, ліки, готував їжу, займався іншими побутовими та господарськими справами. Після одужання позивач залишився мешкати зі своєю хрещеною та між ними склались відносини як між матір`ю та сином. У подальшому, [PERSON] у січні та лютому 2020 року проведені операції, з лютого по квітень 2020 року вона отримувала променеву терапію. Увесь цей час позивач постійно доглядав за нею, проживаючи разом. [INFO] [PERSON] померла . Всі витрати по похованню взяв на себе позивач. На день смерті [PERSON] у шлюбі не перебувала, дітей не мала. Після її смерті відкрилась спадщина на кв. [ADDRESS] . Позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини, інших заяв не надходило. Просив встановити факт його проживання однією сім`єю не менше як п`ять років на час відкриття спадщини зі спадкодавцем [PERSON] за адресою [ADDRESS] з квітня 2013 року по 28.06.2022 року включно. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали пославшись на викладені в позовній заяві обставини. Позов просили задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи,клопотань про відкладення не надходило. Суду надано відзив щодо не визнання позовних вимог за їх безпідставністю, який підтриманий у судовому засіданні представником відповідача, яке мало місце 01 березня 2023 року. Третя особа приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Пусан Т.В. в судове засідання не з`явилась, будучи повідомленою в належний спосіб про час та місце розгляду справи, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність. Третя особа [PERSON] суду пояснив, що є двоюрідним братом [PERSON] , звернувся з заявою про прийняття спадщини на майно померлої сестри. Обставини на які посилається позивач не відповідають дійсності. Його сестра ніколи не проживала з позивачем, за станом здоров`я не потребувала догляду. Вела активний спосіб життя. Про смерть [PERSON] дізнався випадково, позивач повідомив, що на його користь [PERSON] складений заповіт. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи [PERSON] вважає позовні вимоги не доведеними , не обґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а тому відсутні підстави для їх задоволення. Суд, заслухавши пояснення сторін, третьої особи та її представника, свідків, дослідивши докази по справі, дійшов до наступного висновку. Згідно із ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом установлено, що [INFO] [PERSON] померла. З заявою про прийняття спадщини на майно померлої [PERSON] звернувся позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи № 45/2002 ( а. с. 73-74, 235). Спадкові правовідносини в Україні регулюються положеннями книги 6 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України). Спадкування в Україні здійснюється за законом або за заповітом. Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України). За правилами частини першої статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.ч.2,4 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 передбачено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Вирішуючи позовні вимоги, а саме встановлення факту проживання позивача з [PERSON] однією сім`єю , суд звертає увагу, що для встановлення факту проживання однією сім`єю потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. За змістом ч.3,4 ст.12 ,ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили гарні відносини між позивачем та його хрещеною [PERSON] , яка висловлювала бажання залишити свою квартиру хрещенику. Позивач проживав з матір`ю, але постійно допомагав [PERSON] , яка мешкала одна. Кола остання хворіла, позивач допомагав їй у всьому , а саме у побуті, підтримував морально. Позивач не заперечував, що [PERSON] перебувала на пенсійному обліку та на час смерті працювала косметологом, отже дана особа мала стабільний дохід, а тому доказів, що вона потребувала безпосередньо матеріальної допомоги в судовому засіданні не встановлено. Позивачем [PERSON] на підтвердження заявлених вимог надано ряд медичної документації, а саме щодо проходження медичних обстежень [PERSON] у 2013, 2020 роках, проте не надано жодного належного доказу, що остання за своїм станом здоров`я потребувала стороннього догляду, була обмежена в русі чи стан її здоров`я був такий, що унеможливлював її самостійного обслуговування. Надані договір купівлі-продажу пральної машинки, розписки з сервісного центру та копії чеків щодо оплати вартості ремонту комп`ютерної техніки, не свідчать про наявність спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності взаємних прав та обов`язків та як наслідок проживання позивача з [PERSON] однією сім`єю та ведення спільного господарства. У ході розгляду справи позивачем не надано належних доказів у розумінні ст. 76-81 ЦПК України , що останній та [PERSON] вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет та спільно вирішували побутові проблеми. Доказів проживання однією сім`єю, спрямованого на довготривалі відносини в спірний період, крім своїх пояснень та пояснень свідка [PERSON] , яка є його дружиною, позивачем не надано. Позивач у судовому засіданні не пояснив в чому полягали взаємні права та обов`язки між ним та [PERSON] , також не надав пояснень та належних доказів щодо реальності сімейних відносин між померлою [PERSON] та ним. Сам по собі факт надання позивачем певної допомоги [PERSON] за життя останньої, про що стверджувала свідки та згодом понесення витрат на похованням, не свідчать про спільне проживання однією сім`єю, наявність спільного побуту та взаємних прав і обов`язків, не підтверджує факт наявності між ними відносин, притаманних сім`ї, а тому не є правовою підставою для задоволення позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, позивач звертаючись з даним позовом до суду посилався на відсутність інших спадкоємців. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Ухвалою суду від 13 квітня 2023 року до участі у справі залучено як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] , який також подав заяву про прийняття спадщини як двоюрідний брат померлої . Як вбачається зі змісту ст. 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. Приймаючи до уваги щодо наявності іншого спадкоємця- третьої особи [PERSON] , відсутності з боку позивача будь-яких заяв чи клопотань з приводу неналежного відповідача чи заміни співвідповідача, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача. Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed