Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 21.10.2004 між сторонами зареєстрований шлюб. У даному шлюбі народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Позивач вказала, що впродовж останніх років стосунки між сторонами зіпсувались, зникло взаєморозуміння та взаємоповага. Відповідач вчиняв відносно позивача домашнє насильство психологічного та фізичного характеру. Впродовж тривалого часу сторони живуть окремим життям та власними інтересами, фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться. Позивач вважає, що подальше спільне життя і збереження сім`ї суперечить її інтересам. За таких підстав позивач просить розірвати шлюб між сторонами, зареєстрований 21.10.2004 відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, про що складений актовий запис № 1518. 26.01.2023 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання на 22.02.2023 та надано сторонам строк для подання заяв по суті справи. 22.02.2023 розгляд справи не здійснювався у зв`язку з оголошенням на території Тернопільської області повітряної тривоги. Судове засідання призначене на 13.03.2023. 13.03.2023 за клопотанням представника відповідача судове засідання відкладено на 03.04.2023. 27.03.2023 через канцелярію Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відповідач [PERSON] подав відзив, в якому позов не визнав та просив у позові відмовити. Відзив мотивований тим, що можливо та необхідно вжити заходи для збереження сім`ї і примирення подружжя. Відповідач зазначив, що між сторонами склались чудові батьківські партнерські стосунки, відповідач зумів стати для спільної дитини сторін водночас і авторитетом, другом та прикладом. Не заперечував, що іноді між сторонами виникали непорозуміння, однак питання про розірвання шлюбу ніколи не порушувалось. Про намір розірвати шлюб позивач не повідомляла, а лише 20.01.2023 залишила з дитиною місце їх спільного проживання, в той час як відповідач перебував на роботі. З того часу позивач не виходить на зв`язок з відповідачем, не відповідає на телефонні дзвінки, не повідомила про місце свого перебування та позбавила відповідача можливості спілкуватись з донькою. Також відповідач заперечував те, що вчиняв відносно дружини домашнє насильство. Докази на підтвердження таких обставин позивачем не надані. Так само не відповідають дійсності доводи позивача про те, що сторони впродовж тривалого часу живуть окремим життям та власними інтересами, а також не ведуть спільного господарства. Такі обставини спростовуються долученими відеозаписами з сімейного архіву. З урахуванням викладених обставин відповідач просив: 1) визнати явку позивача у судове засідання обов`язковою; 2) зобов`язати позивача як учасника справи повідомити суду інформацію про зміну свого місця проживання та про причини неявки у судове засідання; 3) в поряду ст. 93 ЦПК України надати письмові відповіді на запитання відповідача; 4) вжити заходів для збереження сім`ї та примирення подружжя; 5) відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі. 03.04.2023 без виходу до нарадчої кімнати усною ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотань про визнання явки позивача обов`язковою та зобов`язання позивача повідомити суду інформацію про зміну свого місця проживання та про причини неявки у судове засідання, а також частково задоволено клопотання відповідача про допит свідків. Судове засідання відкладено на 26.04.2023 з метою надання позивачу строку для надання відповідей на запитання про обставини, що, на думку відповідача, мають значення для справи. 06.04.2023 через канцелярію Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області позивач [PERSON] , від імені якої діє адвокат Притула О.Б., подала заперечення щодо вжиття судом заходів для збереження сім`ї. 06.04.2023 через канцелярію Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області позивач [PERSON] , від імені якої діє адвокат Притула О.Б., подала відмову від надання письмових відповідей на запитання відповідача. Відповідно до ч. 6 ст. 93 ЦПК України учасник справи має право відмовитися від надання відповіді на поставлені запитання: 1) з підстав, визначених статтями 70, 71 цього Кодексу; 2) якщо поставлене запитання не стосується обставин, що мають значення для справи; 3) якщо учасником справи поставлено більше десяти запитань. За наявності підстав для відмови від відповіді учасник справи повинен повідомити про відмову іншого учасника та суд у строк для надання відповіді на запитання. Суд за клопотанням іншого учасника справи може визнати підстави для відмови відсутніми та зобов`язати учасника справи надати відповідь (ч. 7 ст. 93 ЦПК України). Так, у судовому засіданні 18.05.2023 відповідач заявив клопотання про визнання підстав для відмови від надання письмових відповідей на запитання відсутніми та просив зобов`язати позивача надати відповіді. Разом з тим суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів відповідача та відмовив у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] 26.04.2023 за клопотанням представника відповідача судове засідання відкладено на 18.05.2023. 18.05.2023 через канцелярію Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відповідач [PERSON] подав повторне клопотання в порядку ст. 93 ЦПК України про надання позивачем письмових відповідей на запитання відповідача. У судовому засіданні 18.05.20203 за клопотанням представника відповідача вказане клопотання залишене судом без розгляду. Також у судовому засіданні 18.05.2023 судом вирішувалось клопотання відповідача про надання сторонам строку для примирення. Так, в обґрунтування заявленого клопотання відповідач зазначив, що у сторін є малолітня дитина, яка потребує уваги обох батьків. Крім цього, зважаючи на вік сторін, зокрема, для відповідача буде проблематично створити нову сім`ю. Також доводи відповідача ґрунтувалися на його бажанні спілкуватися з дитиною та наміром мати сім`ю. Однак про почуття любові до позивача, взаємоповаги та підтримки, бажання проживати саме з позивачем, відповідач не зазначав. З урахуванням викладених обставин суд дійшов висновку, що відповідач не довів наявність обставин, визначених у ч. 2 ст. 1 СК України, а тому надання сторонам строку для примирення, про що категорично заперечувала позивач, є недоцільним та не дасть позитивних результатів. За таких підстав у задоволенні клопотання відповідача про надання сторонам строку для примирення відмовлено. У судовому засіданні 18.05.2023 представник позивача [PERSON] позов підтримала та просила позов задовольнити повністю. Зазначила, що позивач категорично заперечує щодо примирення з відповідачем та наполягає на розірванні шлюбу, оскільки під час спільного проживання відповідач вчиняв відносно позивача домашнє насильство психологічного та фізичного характеру. За таких обставин, не зважаючи на тривалий час спільного проживання та наявність спільної дитини, позивач залишила місце спільного проживання з відповідачем, не має наміру повертатись та не має волевиявлення на підтримання шлюбних відносин з відповідачем. У судовому засіданні 18.05.2023 відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали з підстав, викладених у відзиві, та просили відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача зазначила, що під час спільного проживання у сторін склались хороші стосунки, ніщо не давало підстав вважати, що між ними існують певні непорозуміння. Вказала, що відповідач не вчиняв відносно позивача домашнє насильство, докази на підтвердження таких обставин позивачем не надані. Вважає, що шлюб це не лише наявність певних прав, але також і обов`язків, а тому позивач зобов`язана була повідомити відповідача про причини залишення місця спільного проживання, небажання подальшого проживання однією сім`єю тощо. Відповідач [PERSON] , допитаний у судовому засіданні в якості свідка, показав, що не розуміє причин, з яких позивач вирішила залишити місце спільного проживання та звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Вважає, що необхідно вжити заходів для збереження сім`ї сторін, оскільки сторони є батьками малолітньої дитини. Також вказав, що їх примирення буде прикладом для суспільства після раптового залишення позивачем їх спільного місця проживання. Так само зауважив, що усі знайомі та сусіди з повагою ставились до їх родини, відтак їх примирення також буде прикладом для них. Заперечував щодо вчинення відносно позивача домашнього насильства. Разом з тим зазначив, що дійсно 12.12.2022 між сторонами виник побутовий конфлікт, під час якого позивач з незрозумілих причин здійснила виклик працівників поліції. Проте після приїзду працівників правоохоронних органів позивач жодних заяв не писала. Вважає, що такі дії були вчинені позивачем умисно з метою подальшого підтвердження неіснуючого домашнього насильства та підстав для розірвання шлюбу. У судове засідання 18.05.2023 позивач [PERSON] не з`явилася, однак приймає участь у судовому процесі через свого представника. Заслухавши пояснення учасників справи, показання відповідача як свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Суд установив, що 21.10.2004 [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , одружились, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України складений актовий запис № 1518. Після державної реєстрації одруження дружині присвоєно прізвище [PERSON] . Указане підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України (а.с. 4). У даному шлюбі у сторін народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Такі обставини підтверджуються свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 8). Стаття 24 СК України визначає засади добровільності шлюбу. Так, відповідно до ч. 1 даної норми закону шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Аналогічний принцип добровільності шлюбу закріплений і в ст. 51 Конституції України. При цьому згідно з ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, зокрема і шляхом пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Стаття 112\~СК України\~визначає,\~що суд\~з`ясовує\~фактичні взаємини\~подружжя,\~дійсні причини\~позову про\~розірвання шлюбу,\~бере до\~уваги наявність\~малолітньої дитини,\~дитини з\~інвалідністю та\~інші обставини\~життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Так, як на підставу позовних вимог про розірвання шлюбу, позивач посилалася на те, що впродовж останніх років стосунки між сторонами зіпсувались, зникло взаєморозуміння та взаємоповага. Відповідач вчиняв відносно позивача домашнє насильство психологічного та фізичного характеру. Впродовж тривалого часу сторони живуть окремим життям та власними інтересами, фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться. Разом з тим позивач не довела факт припинення шлюбних відносин між сторонами та припинення ведення спільного господарства до 20.01.2023, оскільки докази на підтвердження таких обставин суду надані не були. Так само недоведеним є факт вчинення відповідачем відносно позивача домашнього насильства психологічного та фізичного характеру. При цьому суд приймає до уваги те, що з повідомлення Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області № П-15 від 26.01.2023 вбачається, що в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» за № 35840 від 12.12.2022 зареєстровано повідомлення про вчинення [PERSON] сварки. Також суд враховує, що незважаючи на тривалість спільного проживання та наявність у сторін малолітньої дитини, позивач, не повідомляючи відповідача, таємно залишила місце спільного проживання разом з дитиною. Такі обставини, на думку суду, свідчать про наявність у [PERSON] вагомих підстав для здійснення цих дій. Даними підставами, зокрема, але не виключно, можуть бути побоювання за власне життя та здоров`я, а також за здоров`я, в тому числі психологічне, малолітньої дитини сторін. Щодо доводів відповідача про можливість збереження сім`ї суд зазначає, що розгляд даної справи здійснюється впродовж більш ніж чотирьох місяців. Разом з тим суду не надані докази, які б підтверджували, що відповідач, маючи намір зберегти сім`ю, вживав заходи для збереження сім`ї з позивачем. Указане у тому числі слугувало підставою для відмови у задоволенні клопотання про надання сторонам строку для примирення. Так само суд відхиляє доводи відповідача про вжиття заходів для збереження сім`ї шляхом комунікації з представником позивача, оскільки дане судове рішення прийнято судом у п`ятому судовому засіданні, відтак у відповідача було достатньо часу для спілкування з представником позивача з метою налагодження зв`язку безпосередньо з позивачем. Разом з тим з пояснень учасників справи встановлено, що такі дії відповідачем вчинені не були. Більше того з наданих у судовому засіданні показань відповідача вбачається, що дійсно у відповідача наявна батьківська любов та прив`язаність до спільної дитини сторін. Однак про будь-які почуття любові та поваги до позивача відповідач не вказував, зазначивши лише про те, що розірвання шлюбу у його віці призведе до позбавлення можливості утворити нову сім`ю та негативної оцінки з боку суспільства, що свідчить про небажання відповідача розривати даний шлюб в загальному, а не саме з позивачем. Так само наданні відповідачем відеозаписи підтверджують факт турботи та любові відповідача відносно своєї малолітньої дитини, однак не підтверджують наявності взаємного почуття любові між сторонами, оскільки такі обставини на відеозаписах не зафіксовані. При цьому питання про визначення місця проживання дитини у даному судовому розгляді не вирішується. Саме по собі розірвання шлюбу між сторонами не впливає на права та обов`язки сторін як батьків. Також суд приймає до уваги те, що позивач категорично заперечує щодо збереження шлюбу та наполягає на його розірванні, в той час як норми чинного сімейного законодавства України визначають однією з засад шлюбу саме його добровільність. Відтак, ураховуючи фактичні взаємини сторін як подружжя, причини позову про розірвання шлюбу та обставини життя сторін, суд має усі підстави вважати, що подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження їхнього шлюбу суперечить інтересам позивача. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатила судовий збір у сумі 992,40 грн, що підтверджується квитанцією ID 3774-4511-5691-8397 від 23.01.2023 (а.с. 3). Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved