Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до Гельмязівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області про визнання права власності на земельну ділянку, в якому просили: - визнати за ними по 1/2 частині право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7121582301:02:003:0035, площею 0,1879 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10.03.2004р. між [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Кравченок С.В., зареєстрований в реєстрі за №914. За умовами вказаного договору [PERSON] дарує [PERSON] та [PERSON] належний дарителю на праві приватної власності жилий будинок з надвірними спорудам, що знаходиться в [ADDRESS] . Вказаний будинок розташований на земельній ділянці, площею 0.1879 га. Державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку з кадастровим номером 7121582301:02:003:0035 був виданий на ім`я [PERSON] після оформлення договору дарування. При переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди та при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. За таких підстав позивачі вважають, що в силу ст. 120 Земельного кодексу України, разом з переходом права власності на житловий будинок до них перейшло і право власності на вказану земельну ділянку, однак належним чином оформити свої права позивачі позбавлені можливості та змушені звернутися до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 01 лютого 2022 року відкрито провадження по справі, вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. 23.02.2023р. по вказаній справі було здійснено заміну неналежного відповідача Гельмязівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області на [PERSON] , якій направлено копію позовної заяви з додатками. Відзиву на позовну заяву відповідачем не надано. У судове засідання позивачі не з`явились, але від представника позивачів надійшла до суду заява про проведення розгляду справи без їх участі, доводи наведені в обґрунтування позовних вимог підтримує, просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомила. На адресу місця реєстрації відповідача судом було направлено судову повістку разом з копіями відповідних документів, які були повернуті працівниками пошти у зв`язку з відсутністю адресату за вказаною адресою. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Судом були вичерпані усі можливості для належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи. Відповідно до ч. 1\~ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ч. 3\~ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Таким чином, згідно з вимогами ст.,ст. 128, 131 ЦПК України, відповідач повідомлений про час та місце слухання справи за адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з`явився у судове засідання без поважних причин. Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на дії відповідача, суд вважає, що остання мала достатньо часу для підготовки до розгляду справи по суті, написання відзиву та подання доказів для обґрунтування своєї позиції по суті спору, а тому вважає, що відповідач будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи та суть позовних вимог не з`явилася в судове засідання без поважних причин, відзив не подала, а тому врахувавши позицію сторони позивача, суд вважає можливим розглядати справу в заочному порядку за відсутності відповідача Суд, взявши до уваги заяву позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, встановив наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 10.03.2004р., укладеним між дарувальником [PERSON] та обдарованими [PERSON] , [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Кравченок С.В., зареєстрованим в реєстрі за № 914, [PERSON] подарувала [PERSON] та [PERSON] належний дарителю на праві приватної власності жилий будинок з надвірними спорудам, що знаходиться в [ADDRESS] . Вказаний будинок [PERSON] належав на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого 28.11.2003р. після померлого її чоловіка [PERSON] . На підставі зазначеного договору дарування позивачі зареєстрували своє право власності по 1/2 на вказаний будинок, що стверджується витягом №3164820 від 24.03.2004р. про реєстрацію права власності на нерухоме майно, який виданий Золотоніським виробничим підрозділом Черкаського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації. Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ЧР №127790, від 06.09.2004р., [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Гельмязівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області від 27 листопада 2003р. №10-21, передається у приватну власність земельна ділянку площею 0,1879 гектарів в межах згідно з планом, яка розташована за адресою [ADDRESS] . Землю передано для ведення особистого селянського господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 1530. Згідно із ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Положеннями ч. 1 ст. 120 ЗК України закріплено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України, при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Як вбачається з висновку щодо застосування відповідних норм права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 р. цивільній справі № 689/26/17: «6.26. Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди. 6.27. Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства 6.28. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. 6.29. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій\~статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. 6.30. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від них.» Відповідно до ст. 392 ЦК України,\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. ч. 1,2, п.(а) ч.3 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. За таких обставин, враховуючи, що позивачі, набули права власності по 1/2 частині житлового будинку по [ADDRESS] на підставі договору дарування і право власності зареєстровано за ними у визначеному законом порядку, відповідно до них переходить право власності і по 1/2 частині земельної ділянки цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, яка належала [PERSON] .. Таким чином, аналізуючи правовідносини, що склалися та правові норми, що їх регулюють, суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову, однак позивачем зазначена вимога заявлена не була.

Outcome: approved