Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просила припинити право власності відповідача [PERSON] на 1 /2 частки квартири [ADDRESS] та визнати за собою право власності на 1 /2 частки цієї квартири. В обґрунтування позовних вимог, зазначено, що перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, з 27.04.1985 року по 02.02.2011 року, сторони за спільні кошти, для потреб сім`ї придбали 04.08.1995 року квартиру [ADDRESS] . На підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 21.04.2016 року, було задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнано за [PERSON] право власності на 1 / 2 частину квартири [ADDRESS] , а іншу частину (1 / 2 ) вищезазначеної квартири залишино у власності [PERSON] . Наразі вказана квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності, а тому вони обопільно мають дбати про житло та покращувати його стан. Однак, відповідач давно покинув межі України, вдруге одружений, постійно подорожує світом, про що свідчать світлини із соціальних мереж і на даний час, позивач припускає, що відповідач мешкає в Австралії, сторони не підтримують зв`язок, відповідач усіляко ухиляється від будь-якого спілкування з позивачем, а тому вважає, що останній повністю втратив інтерес до держави Україна і, в тому числі, до квартири, яка є предметом даного судового спору, а тому, на підставі ст. 365 ЦК України, позивач просить припинити право власності відповідача на 1 /2 частину квартири [ADDRESS] та передати позивачу у власність цю частину квартири. Процесуальні дії та рішення у справі. Протоколом авторозподілу судової справи між суддями від 19.12.2022 року, дану справу передано судді Ярмолі О.Я. ( а.с.51,52). Ухвалою суду від 17.01.2023 року було відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 27.02.2023 р. (а.с.58). 27.02.2023 року ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, було закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті (а.с.62-63). Ухвалами суду від 27.02.2023 року було задоволено клопотання заявлені стороною позивача про витребування доказів від Почесного Консульства України у м. Мельбурн, Федеративна держава Австралія; від Державної прикордонної служби України та Білоцерківського відділу ДРАЦС у Білоцерківському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) (а.с.64,65, 66,67 68,69). 05.04.2023 року від Білоцерківського відділу ДРАЦС у Білоцерківському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) отримано запитувану інформацію щодо актових записів про шлюб [PERSON] після розлучення з [PERSON] (а.с.76). 10.04.2023 року від Державної прикордонної служби України отримано запитувану інформацію щодо перетину кордону громадянином України [PERSON] (а.с.78). 19.04.2023 року представник позивача адвокат Король П.В. подав суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.80-81). В судовому засіданні представник позивача адвокат Король П.В. підтримав позовні вимоги в повному обсязі та надав пояснення аналогічні викладеним у позові. В судове засідання відповідач повторно не з`явився, про день та час розгляду даної справи був повідомлений належним чином, жодних клопотань чи заперечень суду не подав, та відповідно до положень ч.6 ст.128, 130 ЦПК України вважається, що відповідач повідомлений належно про розгляд справи. На підставі ст. 280 ЦПК України, з урахуванням думки сторони позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають до задоволення з наступних підстав. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.04.1985р., який було розірвано 02.02.2011 року, згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду, що стверджується матеріалами справи (а.с.12,17-18). Встановленим, є те, що в період шлюбу сторін, 04.08.1995 року, було придбано нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , шляхом укладання договору купівлі-продажу від 04.08.1995 року, який посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Іванчишиною Л.І та зареєстровано в реєстрі за №2-3748, квартира була зареєстрована на ім`я відповідача [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири та зареєстровано Білоцерківським міським бюро технічної інвентаризації 14.11.2008 року (а.с14,15-16). Відповідно до технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] від 03.02.2015, спірна квартира має наступні характеристики: загальна площа складає - 68,10 кв.м., жила площа - 41,5 кв.м., складається із трьох жилих кімнат - 12,7, 17,4 кв.м., коридору - 8.1, 4.1 кв.м., ванної - 2,6 кв.м., туалету - 1,0 кв.м., кухні - 8,0 кв.м., лоджії - 2,8 кв.м. (а/с 19,20). Судом встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 21.04.2016 року у справі № 357/274/16-ц 2/357/1039/16 було вирішено поділити спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] , а саме квартиру [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності на 1 / 2 частину квартири [ADDRESS] , а іншу частину 1 / 2 частину вищезазначеної квартири залишено у власності [PERSON] (а.с.17-18). Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встновлені у рішенні суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №309509051 від 12.09.2022р. на підставі вищезгаданого рішення №357/274/16-ц, виданого 21.04.2016 Білоцерківським міськрайонним судом, [PERSON] зареєструвала за собою право власності на 1 / 2 частину квартири, що знаходиться за адресою: по [ADDRESS] /а.с. 21/. За відомостями з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади №15.2-03/8729 від 16.05.2023 року за адресою: по [ADDRESS] , зареєстровно дві особи: [PERSON] , та [PERSON] , відповідач по справі (а.с.90). Відповідно до висновків суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] від 13.07.2022, ринкова вартість об`єкта оцінки - трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , становить 560 107,00 грн., тобто 1 / 2 частка цієї квартири коштує 280 053,50 грн. (а.с.23-27). Встановлено, що 17.11.2022 року позивач вчинила депозитний внесок за 1 \\2 частину спірної квартири, зокрема, через банк АТ «Кредобанк» поклала на депозит в Держказначейській службі України, м.Київ 28053,50 грн., що підтверджено платіжним дорученням № ІВ34399625 (а.с.7, оригінал 89) Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно з ч. 4, 5 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Зміст ст.316-319 ЦК України полягає в тому, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. Положеннями ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Підстави припинення права власності передбачені ст. 346 ЦК України. Виходячи зі змісту частини 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно зі ст. 370, 372 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, відповідно до порядку, встановленого ст. 364 цього Кодексу, а також на поділ такого майна. Відповідно до ч. 1 ст.365 ЦК України право особи на частку в спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливе; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п. 1-3 ч. 1 ст.365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Крім того, як передбачено ч. 2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку в спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем. Відповідно до ст.319 ЦК України власність зобов`язує. Невиконання особою своїх обов`язків як співвласника майна призводить до порушення прав інших співвласників майна. Тому ст.365ЦК України є в тому числі й механізмом знаходження найефективнішого власника. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що позивачу [PERSON] належить 1 \\ 2 частин квартири [ADDRESS] і відповідачу [PERSON] належить 1 / 2 частина цієї квартири. Спір між сторонами виник з приводу об`єкта нерухомого майна: квартири [ADDRESS] та наміром позивача припинити право відповідача на частку в спільному майні на підставі відповідного позову шляхом виплати грошової компенсації вартості його частки та відсутності згоди останнього на таке припинення і отримання компенсації в грошовому чи іншому вигляді. Позивач, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на наявність підстав, визначених ч. 1 ст. 365 ЦК України, серед яких: частка співвласника є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливе; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, та одночасну готовність виплатити грошову компенсацію відповідачу вартості його частки, що підтверджується внесенням відповідної суми на депозитний рахунок Держказначейської служби України. Водночас, відповідач не заперечив даних доводів. Надаючи оцінку встановленим обставинам, суд вважає аргументи позивача [PERSON] належним чином обґрунтованими та мотивованими. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі №908/1754/17 зроблено висновок про те, що відсутність у статті 365 ЦК України конструкції «за наявності одночасно» свідчить про можливість припинення права особи на частку в спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку в спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку в спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном (постанова Верховного Суду від 18 липня 2019 року в справі № 210/2236/15-ц). В контексті наведеного. суд враховує, що досліджені судом докази вказують на те, що припинення права власності на частку в спільному майні не завдасть шкоди відповідачу, оскільки він тривалий час проживає на території іншої країни, виїхав з України 10.08.2018 р. (а.с. 78), відсутня будь-яка інформація про наявні спори щодо вселення чи спричинення відповідачу перешкод в користуванні спірною квартирою, що дає підстави вважати про втрату відповідачем інтересу до житла, відповідач розірвав відносини з позивачкою, як з колишньою дружиною та їхніми спільними дітьми, не утримує помешкання. З огляду на зазначене, суд прийшов до висновку, що припинення права власності на частку в квартирі не може негативно вплинути на інтереси співвласника [PERSON] . Відповідно до ст. 365 ЦК України отримання згоди особи, право якої на частку в спільному майні припиняється, на отримання грошової компенсації за її частку не передбачено, так як позивачу лише необхідно внести вартість частки, право на яку припиняється, на депозитний рахунок суду. В той же час, слід зазначити, що вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди. Це було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку в спільному майні (рішення ЄСПЛ від 21.03.2011 у справі «Андрій Руденко проти України»). На виконання вищенаведеної норми, позивачем на депозитний рахунок Держказначейської служби України в м. Київ внесено 280 053,50 грн. - вартість 1/ 2 частки квартири [ADDRESS] (а.с.89 ). За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 та від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17. Відтак, враховуючи обраний позивачем спосіб захисту, наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України, відсутність необхідності обов`язкової згоди відповідача на отримання грошової компенсації та попереднє внесення позивачем відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (Держказначейської служби), за відсутності будь-яких заперечень зі сторони відповідача, суд дійшов висновку про наявність підстав для припинення права спільної часткової власності [PERSON] на 1 / 2 частку квартири [ADDRESS] та, відповідно, визнання за [PERSON] права власності на цю 1 / 2 частину квартири [ADDRESS] . Враховуючи наведене та зібрані по справі докази, оцінені судом на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов переконання, що позовні вимоги є обгрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК України), суд зобов`язаний розглядати справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Відтак судові витрати слід залишити за позивачем за клопотанням її преставника в судовому засіданні. На підставі ст.ст.319,328,358,365 ЦК України,

Outcome: approved