Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом до відповідача, про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів, мотивуючі свої позовні вимоги наступним. Приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Дорошкевич В.Л. в межах виконавчого провадження № 61613557, відкритого на виконання виконавчого напису від 14 березня 2020 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик В.В. вчинений виконавчий напис №3799 про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» заборгованості в розмірі 9408,50 грн, звернуто стягнення на грошові кошти позивача в розмірі 11\~349, 35 грн., із них 9408,20 грн. на користь відповідача, 1941,15 грн. на користь третьої особи в якості витрат на проведення виконавчих дій. Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 14 квітня 2022 року (справа\~№ 185/4475/20-ц),\~ виконавчий напис від 14 березня 2020 року вчинений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик В.В. №3799 про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» заборгованості в розмірі 9408,50 грн визнано таким, що не підлягає виконанню. Рішення суду набрало законної сили. Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, причин неявки суду не повідомив. Від інших учасників справи, які були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи будь-яких заяв не надійшло. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що Приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Дорошкевич В.Л. в межах виконавчого провадження № 61613557, відкритого на виконання виконавчого напису від 14 березня 2020 року вчинений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик В.В. №3799 про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» заборгованості в розмірі 9408,50 грн, звернуто стягнення на грошові кошти позивача в розмірі 11\~349, 35 грн., із них 9408,20 грн. на користь відповідача, 1941,15 грн. на користь третьої особи в якості витрат на проведення виконавчих дій. Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 14 квітня 2022 року (справа\~№ 185/4475/20-ц),\~ виконавчий напис від 14 березня 2020 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик В.В. вчинений виконавчий напис №3799 про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» заборгованості в розмірі 9408,50 грн визнано таким, що не підлягає виконанню. Рішення суду набрало законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У заяві, наданій відповідачем до суду розмір коштів, що позивач просить стягнути на його користь не оспорюється. Згідно Постанови КЦС ВС від 30.01.2018 по справі №419/316/15-ц: обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09.07.2002 зазначив, що: Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору. Обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Отже обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Відповідно до частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» у цьому Законі наведені нижче терміни та поняття вживаються в такому значенні списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Згідно з пунктом 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (далі - Інструкція від 21 січня 2004 року) кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції від 21 січня 2004 року). Викладене свідчить про безпідставне списання коштів без достатніх правових підстав. Правові висновки, що містяться в Постановах КГС ВС від 06 березня 2019 р. у справі № 910/1531/18 та від 28 січня 2020 р. у справі № 910/16664/18 щодо повернення безпідставно набутих коштів: Предметом спору у справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів на підставі ст.1212 ЦК України. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Таким чином, вимоги позивача про повернення зазначених коштів на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України є обгрунтованими та правильно задоволені судом першої інстанції» (правові висновки, що містяться в Постановах КГС ВС від 06 березня 2019 р. у справі № 910/1531/18 та від 28 січня 2020 р. № 910/16664/18). З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення на її користь грошових коштів стягнутих на виконання виконавчого напису від 14 березня 2020 року вчинений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик В.В. №3799 про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» заборгованості в розмірі 9408,50 грн . Що стосується позовних вимог щодо стягнення витрат на проведення виконавчих дій в розмірі 1941, 15 грн., суд вважає, що питання про їх стягнення має вирішуватись в порядку Закону України "Про виконавче провадження", оскільки при виконанні професійних обов`язків, визначених законодавством України, приватний виконавець не мав передумов для звільнення позивача від сплати витрат виконавчого провадження, такі витрати стягнуті з позивача відповідно до положень статті 27 Закону України "Про виконавче провадження". До того ж приватний виконавець у даній цивільній справі в якості відповідача не заявлений, а вимога про стягнення виконавчого збору з відповідача не є обґрунтованою. Щодо можливості застосування ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», - вказана норма на переконання суду не підлягає до застосування, оскільки дія цієї статті поширюється на договори підряду та договори про надання послуг. Відповідно, прострочення зобов`язань, що виникли із договору підряду або договору про надання послуг, зумовлює нарахування пені у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги) або в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Аналіз цих норм свідчить про те, що не є споживачем особа, яка уклала попередній договір купівлі-продажу. Попередній договір купівлі-продажу не є договором про надання послуг чи підряду. За встановлених у справі обставин неможливо застосування положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» до спірних правовідносин, оскільки попередній договір є лише зобов`язанням щодо укладення відповідного договору в майбутньому. Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з частинами першою та другою\~статті 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів-її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин третьої, четвертої\~статті 23 ЦК України\~моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов 'язана з розміром цього відшкодування. За змістом частини другої\~статті 22 ЗУ «Про захист прав споживачів»\~про захист прав споживачів при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Оцінюючи розмір відшкодування моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин та характеру спричиненої моральної шкоди та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, суд вирішує питання про судові витрати.

Outcome: partial