Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

03 квітня 2023 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції в Полтавській області про відшкодування немайнової (майнової) шкоди в кримінальному провадженні. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що слідчим Івашиною М.Р. та дізнавачем Таран П.В. здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадження від 11.10.2019 року за №12019170260000803. Під час досудового розслідування п`ятьма ухвалами слідчих судів констатована бездіяльність слідчого Івашина М.Р. та дізнавача Таран П.В. у даному кримінальному провадженні за № 12019170260000803 з попередньою кваліфікацією за ч.1 ст. 125 КК України. Зазначала, що предметом доказування у даній справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) слідчого та дізнавача і заподіяння ними шкоди при невиконанні судових рішень . Не вчинення слідчим та дізнавачем всіх необхідних дій призвели до невиконання судових рішень, що привело до завдання їй (немайнової) моральної шкоди. Вважала, що оскільки судовим рішенням встановлена бездіяльність слідчого в процесі виконання судових рішень, що є наявні всі складові цивільно-правової відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди Невиконання ухвал, а також невиконання ухвали « Про забезпечення безпеки осіб», які беруть участь у кримінальному провадженні де були нанесені тілесні ушкодження в результаті катування та матеріальна шкода, які завдають біль та муки в зв`язку з ушкодженням здоров`я , порушення нормальних і життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя , такі види поводження принижують її людську гідність, викликають стрес , почуття жаху та неспокою. У зв`язку з порушенням органом досудового розслідування вимоги чинного законодавства України, небажанням проведення слідчих дій, направлених на встановлення істини, з`ясування всіх обставин кримінального провадження та прийняття кінцевого законного та неупередженого рішення , змусили її звернутись до суду з метою захисту її порушених прав у зв`язку з неефективним та тривалим досудовим розслідуванням. Просила суд стягнути з державного бюджету України на її користь 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Ухвалою суду від 18 квітня 2023 року по даній справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження (а.с.21). Ухвалою суду від 08 травня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.39). 09.05.2023 року від представника відповідача- ГУНП в Полтавській області Пуніної Л.В. надійшов відзив на позов у якому зазначено, що ГУНП в Полтавській області позовних вимог не визнає, вважає, що позивачем не доведені обставини спричинення їй моральної шкоди, не надано жодного доказу, який міг би підтвердити сам факт спричинення їй моральної шкоди та жодних доказів в обґрунтування заявленого розміру відшкодування. Зазначено, що оскарження позивачем дій слідчого в порядку КПК є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування. Ухвалами слідчого судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05.03.2021, 02.07.2020, 18.08.2020, 30.10.2020, 12.01.2021 (які позивач долучила до матеріалів позовної заяви) не визнано дії органу досудового розслідування протиправними, а лише скасовано постанови слідчого. Так, ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 02.07.2020 скасовано постанову старшого слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП про відмову у задоволенні клопотання потерпілої [PERSON] та зобов`язано старшого слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП здійснити належну перевірку заяви [PERSON] . Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18.08.2020 зобов`язано слідчого Миргородського ВП ГУНП невідкладно розглянути клопотання потерпілої [PERSON] . Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30.10.2020 зобов`язано дізнавача СД Миргородського ВП ГУНП невідкладно розглянути клопотання потерпілої [PERSON] . Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12.01.2021 встановлено дізнавачу СД Миргородського РВП ГУНП строк на проведення процесуальних дій. Тобто, із доданих до позову документів вбачається, що наразі відсутнє судове рішення про неправомірність дій органу досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12019170260000803. Просила відмовити в задоволені позовної заяви, а судові засідання проводити без участі представника (а.с.46-50). Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що в провадженні Миргородського районного відділу поліції перебувало кримінальне провадження внесене до ЄРДР 11 жовтня 2019 року за № 12019170260000803 з попередньою правовою кваліфікацією за ч.1 ст. 125 КК України. В ході досудового розслідування (з 01.07.2020 року дізнання) за скаргами позивачки, у порядку визначеному КПК України, слідчими суддями було прийнято ряд судових рішень, зокрема: -ухвалою слідчого судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 жовтня 2020 року зобов`язано дізнавача СД Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області Таран Поліну Валентинівну чи слідчого Миргородського ВП ГУНП в Полтавській, в провадженні якого перебуває кримінальне провадження, невідкладно розглянути та повідомити з додержанням вимог ст.ст. 111, 112, 136 КПК України, [PERSON] про наслідки розгляду її клопотання від 15.10.2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019170260000803 від 11.10.2019 за ст. 125 ч.1 КК України; -ухвалою слідчого судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 02 липня 2020 року, зобов`язано старшого слідчого СВ Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області Івашину Максима Романовича здійснити належну перевірку заяви [PERSON] від 22 червня 2020 року та прийняти рішення у відповідності до Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь в кримінальному судочинстві»; -ухвалою слідчого судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 серпня 2020 року зобов`язано слідчого Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області чи працівника органу дізнання, в провадженні якого перебуває кримінальне провадження №12019170260000803, невідкладно розглянути клопотання потерпілої [PERSON] про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження від 10 серпня 2020 року в порядку ст. 220 КПК України та повідомити потерпілу про результати розгляду клопотання; -ухвалою слідчого судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 січня 2021 року встановлено дізнавачу СД Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області, в провадженні якого перебуває кримінальне провадження № 12019170260000803 від 11.10.2019 року, строк на проведення процесуальних дій, необхідних та достатніх для прийняття остаточного процесуального рішення у кримінальному провадженні № 12019170260000803 від 11.10.2019 року, в один місяць з моменту постановлення ухвали слідчого судді. Встановлено прокурору, який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 12019170260000803 від 11.10.2019 року, строк на проведення процесуальних дій, необхідних та достатніх для прийняття остаточного процесуального рішення у кримінальному провадженні № 12019170260000803 від 11.10.2019 року, в один місяць з моменту постановлення ухвали слідчого судді. За скаргою [PERSON] слідчим суддею Миргородського міськрайонного суду Полтавської області ухвалою від 05 березня 2021 року керівника Миргородської місцевої прокуратури зобов`язано внести відомості по заяві [PERSON] про вчинення злочину передбаченого ст. 382 КК України по факту невиконання судового рішення. Наразі кримінальне провадження за № 12019170260000803 від 11.10.2019 року закрите (а.с.31, 33-35). Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною 1 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності умов для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто на основі загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 ЦК України). Пунктами 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на тривалу бездіяльність посадових осіб органів досудового слідства, яка полягає у невиконанні судових рішень, що завдає їй моральних страждань. При цьому, такі твердження позивача про наявність у неї моральних страждань не ґрунтуються на вимогах статті 82 ЦПК України та підлягають доведенню позивачем на загально визначених підставах згідно зі статтею 81 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З положень статті 82 ЦПК України вбачається, що звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних, господарських чи кримінальних справ. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту спричинення їй моральної шкоди, моральних або фізичних страждань у зв`язку з бездіяльністю відповідачів, не обґрунтувала з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір такої шкоди, та чим це підтверджується, не підтвердила наявності причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправною бездіяльністю відповідачів, а також вини останніх в її заподіянні. У матеріалах справи відсутні докази завдання позивачу моральної шкоди, яка вплинула б на його емоційний стан, психологічну пригніченість, витрачання зайвого часу, зазначені обставини не підтверджені відповідною медичною документацією, висновками медико-психологічних експертиз тощо. Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача шкоди та шкодою, на яку посилається позивач. Сам факт задоволення скарг [PERSON] не може бути підставою для відшкодування шкоди на підставі норм Цивільного кодексу України, оскільки нормами КПК України передбачено механізм захисту порушеного права особи шляхом оскарження бездіяльності слідчого або прокурора у встановленому КПК України порядку. В ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал не тягне безумовний наслідок цивільно-правового характеру і саме по собі не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19) зроблено висновок, що: «суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою». Так, [PERSON] реалізувала своє конституційне право на доступ до правосуддя шляхом звернення до слідчого судді, який згідно п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України здійснює судовий контроль за додержанням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Реалізація позивачем права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого або прокурора та задоволення таких скарг слідчим суддею, само по собі не свідчить про незаконність прийнятих рішень, а зводиться до реалізації права на здійснення функції контролю в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивач не довів обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, та не надав належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували факт завдання йому моральної шкоди. За таких обставин в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі за безпідставністю позовних вимог. Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», [PERSON] від сплати судового збору звільнена. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з врахуванням тієї обставини, що позивача звільнено від сплати судового збору, судові витрати по сплаті судового збору компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed