Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-01 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - Банк) звернулося до суду з позовом до відповідачів про солідарне стягнення з них заборгованості за кредитним договором від 23.02.2006 №МКZ0GK00000229 в сумі 74441,72 доларів США, яка складається з наступного: -29708,32 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); -40537,29 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; -3574,20 доларів США - заборгованості по комісії за користування кредитом; -621,91 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 23.07.2013 по 21.01.2014 рр. Позовні вимоги обґрунтовується посиланням на те, що в процесі цивільно-правової реалізації укладених між сторонами договору кредиту та договору поруки, зобов`язання відповідача (1) перед товариством зі сплати кредиту та інших нарахувань залишилися невиконаними, тому з метою захисту порушених прав позивача мають бути задоволенні вимоги за предметом позову. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 526, 527, 530, 1054 Цивільного кодексу України. Відповідачем (1) та представником відповідача (2) подано відзиви на позовну заяву від 22.03.2023 та 06.04.2023, в яких висловлено незгоду із заявленим позовом з посиланням на те, що позивачем змінено строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором, шляхом надсилання вимоги до [PERSON] від 24.11.2011 №10.1.0.0./2, а в подальшому, - поданням у 2012 року позовної заяви про звернення стягнення. Оскільки, позивач у встановлений ст. 559 Цивільного кодексу України строк відповідних вимог до [PERSON] не пред`явив поруку було припинено. Також відповідачем (1) та представником відповідача (2) заявлено письмову вимогу про застосування строків позовної давності до вимог банківської установи за предметом позову. Ухвалою суду від 06.04.2023 року у задоволенні клопотання про призначення економічної експертизи відмовлено, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Уповноважений представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задоволити. Належним чином повідомлені відповідачі (1) та (2) в судове засідання не з`явилися. Представник відповідача (2) в судовому засіданні у задоволенні позовних вимог Банку просив відмовити. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, а також матеріали справи №0707/3939/2012 (№2/0707/1590/2012), суд констатує наступне. 1. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до частини першої ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Судом встановлено, що 23 лютого 2006 року між Банком та [PERSON] (надалі - Позичальник) був укладений кредитний договір №МКZ0GK00000229 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 18500,00 доларів США на наступні цілі: покупка житла, а також 2825,46 доларів США на оплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,21% від суми виданого кредиту на строк до 23 лютого 2021 року. В свою чергу, Позичальник зобов`язався повернути кредит та сплачувати проценти за користування кредитними коштами. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 23 лютого 2006 року між Банком та [PERSON] (надалі - Поручитель) було укладено договір поруки №MKZ0GK00000229 (надалі Договір поруки), на підставі якого Поручитель зобов`язався відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення коштів наданих [PERSON] за Кредитним договором (а. с. 16, зворот). Крім того, з цією ж метою, 23.02.2006 р. між Банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки відповідно до якого відповідач (1) надав в іпотеку житловий будинок, який належав їй на праві власності (справа №0707/3939/2012, (а.с. 18-19, зворот). На адресу відповідача (1) банком було надіслано вимогу від 24.11.2011 р. №30.1.0.0/2-7ЕО про погашення заборгованості за Кредитним договором. 06.04.2012 позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №МКZ0GK00000229 від 23 лютого 2006 року (справа №0707/3939/2012, а.с. 2-6). Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 травня 2012 року позовні вимоги задоволено частково. 3 жовтня 2012 року рішенням Апеляційного суду Закарпатської області, рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 травня 2012 року змінено та викладено другий абзац резолютивної частини рішення в такій редакції: «в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № MKZ0GK00000229, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 28.02.2006 року, в загальній сумі 29096,61 доларів США (16905,51 доларів США - заборгованість по основному боргу, 6643,74 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 1395, 86 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 4153,50 доларів США - пеня) - звернути стягнення на будинок загальною площею 52,10 кв. м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом надання права ПАТ КБ «Приватбанк» продати предмет іпотеки будь якій особі в порядку встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В решті рішення суду залишити без змін» (справа № а.с. 0707/3939/2012, а.с. 95). 5 липня 2013 року між Банком та Позичальником укладено додаткову угоду до Кредитного договору (а.с. 13-15), згідно з якою сторони домовилися зменшити суму заборгованості, що виникла в період з дати надання Позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди на 14321,27 доларів США, а саме відсотки у розмірі 0,00 доларів США, комісія у розмірі 0,00 доларів США, пеня у розмірі 14321,27 доларів США. Передбачено сплату штрафу за порушення зобов`язання понад 31 день у розмірі 14321,27 доларів США. Також сторони домовилися викласти п 1.1 Кредитного договору у новій редакції відповідно до якої Банк зобов`язувався надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу, на строк з 23.02.2006 по 23.02.2021 включно, у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 18500,00 доларів США на придбання нерухомості, а також 16652,46 доларів США на сплату страхових платежів випадках та в порядку передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,210% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 Кредитного договору. Викладено в новій редакції графік погашення кредиту, передбачено сплату неустойки, а також збільшено строк позовної давності до вимог про стягнення кредитної заборгованості до 50 років. 2. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України). Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України). У відповідності ст.ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга ст. 1050 Цивільного кодексу України). Нормативним правилом, яке міститься в частині першій ст. 543 Цивільного кодексу України, передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідно до частин першої та другої статті 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Згідно зі ст. 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Посилаючись на обставини щодо неналежного виконання [PERSON] своїх зобов`язань за Кредитним договором позивач вказує на те, що за Позичальником рахується заборгованість в сумі 74441,72 доларів США, в тому числі 29708,32 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 40537,29 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 3574,20 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 621,91 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 23.07.2013 по 21.01.2014 рр. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимогу про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за Кредитним договором, внаслідок порушення зобов`язань щодо погашення заборгованості в строк і на умовах, визначених Кредитним договором. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних кредитних правовідносин між учасниками справи з метою встановлення підставності позовних вимог Банку у контексті із доводами та запереченнями учасників судового процесу. Як свідчать подані по справі доказові матеріали, на момент звернення позивача до суду, зобов`язання за Кредитним договором відповідачем (1) не виконані. Відповідачі (1) та (2) у відзивах на позов не заперечували факту наявності невиконаного зобов`язання перед Банком та не надали суду доказів належного виконання зобов`язань за Кредитним договором. Разом з тим, при визначенні розміру суми заборгованості за Кредитним договором, суд враховує наступне. 6 квітня 2012 року (справа №0707/3939/2012 а.с. 2) Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до відповідача (1) про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором. За таких обставин справи слід констатувати, що банківська установа звернувшись 6 квітня 2012 року до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором, використала право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних їй на підставі статті 1048 Цивільного кодексу України, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку та змінила порядок, умови і строк дії даного кредитного договору. На час звернення з таким позовом (6 квітня 2012 року) вважається, що настав строк виконання Кредитного Договору в повному обсязі, тому кредитор має право на отримання гарантій внаслідок неналежного виконання зобов`язання у порядку визначеному частиною другою статті 625 ЦК України, а не шляхом донарахування процентів та пені за цим же кредитним договором. При вирішенні справи суд приймає до уваги приписи частини четвертої 263 Цивільного процесуального кодексу України, в якій зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) висловлено правову позицію (яка продубльована в наступних за нею постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року по справі № 675/869/16-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі № 155/1315/15-ц та ін.) про те, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця в цих правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У вищевказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зробила також висновок про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості (незалежно від способу такого стягнення), після спливу такого строку нарахування відсотків і пені є безпідставним. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення (стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки) змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду, від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 (п.п. 55, 91) міститься правовий висновок відносно того, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, тому неправомірним є нарахування процентів на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України, тобто до повного погашення заборгованості за кредитом. У межах судового розгляду даної справи встановлено, що 06.04.2012 року Банк скористався своїм правом на пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове виконання зобов`язань за Кредитним договором. На час звернення з таким позовом (06.04.2012) вважається, що строк виконання Кредитного договору настав в повному обсязі. Разом з тим, з наданого по даній справі розрахунку (а.с. 5-8) вбачається, що з 15.04.2012 по 24.02.2021 року, Банк продовжував нараховувати Позичальнику ( [PERSON] ) відсотки. Враховуючи, що строк виконання зобов`язання за Кредитним договором змінено, тому нарахування заборгованості по сплаті відсотків за кредитом нормами цивільного законодавством не передбачено. Таким чином, позивач з 07.04.2012 втратив право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення заборгованості за відсотками за період з 07.04.2012 по 24.02.2021 є необґрунтованими. З урахуванням вищенаведеного, позивач має право на стягнення заборгованості в межах сум визначених у рішенні Апеляційного суду Закарпатської області від 03.10.2012 року по справі №0707/3939/2012. Таким чином, загальна сума заборгованості складає 29096,61 доларів США (16905,51 доларів США - заборгованість по основному боргу, 6643,74 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 1395, 86 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 4153,50 доларів США - пеня). Поряд з цим, відповідачем (1) та представником відповідача (2) у відзивах до позову заявлені клопотання про застосування до позовних вимог строку позовної давності. По відношенню до заявленого клопотання, у контексті з доводами та запереченнями учасників судового процесу, суд виходить з наступного. Відповідачі, не заперечуючи факту порушення кредитних зобовязань, вказують на сплив строків давності. Вирішуючи спір по суті суд виходить з того, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, поняття яких законодавцем розкрито у ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України. Тобто суд, сприяючи всебічному і повному з`ясуванню обставин справи розглядає справи на підставі поданих сторонами доказів. Обов`язок щодо доведення певних обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, передбачений частиною третьою ст. 12 та частиною першою ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України При цьому, у відповідності до ст. 76 Цивільного процесуального кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Надаючи оцінку запереченням відповідачів, суд зазначає наступне. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами Цивільного кодексу України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 Цивільного кодексу України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 Цивільного кодексу України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 Цивільного кодексу України. Згідно з приписами частини першої вказаної статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. У спірній по справі ситуації сторони погодили строк кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. З укладеного між сторонами Кредитного договору вбачається, що [PERSON] 23 лютого 2006 року отримала кредит на строк до 23 лютого 2021 року. Відповідно до пункту 1.1. Кредитного договору позичальник здійснює погашення кредитної заборгованості, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії, шляхом здійснення фіксованих платежів. Таким чином, сторони визначили окремі самостійні зобов`язання позичальника, деталізувавши його обов`язок повернути весь борг частинами та сплату процентів за користування кредитними коштами. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві (1). Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами до 23 лютого 2021 року включно. У відповідності зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати тіла кредиту, процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 Цивільного кодексу України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату платежів (суми кредиту та відсотків) за кредитом, який наданий до 23 лютого 2021 року включно. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України). Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки Кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача (1) повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 Цивільного кодексу України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. . Такий підхід відповідає правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18. Таким чином, загальний строк позовної давності у три роки повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового щомісячного платежу та в межах строку кредитування. Разом з тим, звернувшись 06.04.2012 року до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних на підставі статті 1048 Цивільного кодексу України, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку та змінив порядок, умови і строк дії даного кредитного договору. На час звернення з таким позовом (06.04.2012) вважається, що настав строк виконання Кредитного договору в повному обсязі. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц (провадження № 14-159цс19) та від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19, пункт 6.37) наведено висновок відносно того, що: «Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається». Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29.06.2021 у справі №904/3405/19 відступила від зазначеного висновку, сформульованого у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц (провадження № 14-159цс19) та від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19, пункт 6.37). Тобто, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувшись до суду 06.04.2012 з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки перервав строк позовної давності і з 06.04.2012 строк позовної давності підлягає обчисленню заново. Отже, враховуючи дату звернення позивача до суду за захистом порушеного права (24 лютого 2023), дату звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором (06.04.2012), суд приходить до висновку, що встановлені законом строки позовної давності позивачем пропущено. Фактична наявність у позовних матеріалах Додаткової угоди до кредитного договору від 5 липня 2013 року не спростовує вищевказаних висновків суду, оскільки такий правочин є невід`ємною частиною Договору та лише доповнює його, а строк виконання кредитних зобов`язань за основним договором настав із пред`явленням банківською установою позовної вимоги до відповідача (06.04.2012). Крім того, позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом не надав доказів щодо отримання відповідачем (1) будь-яких додаткових коштів на її підставі. В свою чергу, [PERSON] заперечуються обставини стосовно отримання додаткових коштів за Додатковою угодою. Відповідно до частини четвертої статті 267 Цивільного Кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, а тому за наявності заяви про його застосування, в задоволенні позову відносно відповідача (1) слід відмовити. Поряд з цим, суд не застосовує позовну давність за клопотанням відповідача (2), виходячи з наступного. У процесі судового розгляду справи, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що укладення Додаткової угоди до кредитного договору від 5 липня 2013 року відбулось за згоди поручителя [PERSON] . Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Тобто, Закон пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких інших умов основного договору. Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Такі правові висновки щодо застосування статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 755/18438/16-ц (провадження № 14-275цс19). Таким чином, аналіз норми частини першої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) свідчить про те, що порука припиняється за наявності факту зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Аналіз змісту цієї норми дає підстави вважати, що вона не встановлює ні змісту та обсягу такого збільшення відповідальності поручителя, ні реальності чи невідворотності його настання. Для застосування цієї норми достатньо встановити такі зміни в основному зобов`язанні. Тому обставини щодо подальшого фактичного виконання зобов`язання, в тому числі фактичний строк його виконання, відмова кредитора від вимоги щодо виконання зобов`язання в зміненому обсязі, не свідчать про збереження дії поруки, оскільки відбулися після настання правоприпиняючого факту (збільшення розміру основного зобов`язання). Тобто порука має вважатися припиненою незалежно від реального настання чи ненастання збільшеного внаслідок змін кредитних договорів обсягу відповідальності поручителя. До таких висновків дійшла об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі 569/11865/16-ц (провадження № 61-18995сво18). Крім того, у постановах Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/7389/17 та від 29 травня 2019 року у справі № 910/11429/18 зазначено, що згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки. Випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов`язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни. У спірній по справі ситуації слід констатувати, що умовами додаткової угоди до кредитного договору з Додатком 1 до неї, укладеної між банком та позичальником, суттєво змінюється обсяг відповідальність відповідача (2) як поручителя (в т.ч. і щодо збільшення строку позовної давності по вимогах щодо стягнення кредитної заборгованості), на що він письмової згоди не надавав, тому поруку слід вважати припиненою з підстав, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 17.11.2020 у справі № 705/3113/15. Отже, в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за Кредитним договором з відповідача (2) слід відмовити у зв`язку з його безпідставністю. Враховуючи вищенаведене в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судові витрати по справі у сумі 40823,84 грн. відповідно до частин першої, другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України слід покласти на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed