Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей, у якому зазначила, що 18.10.2014 між нею відповідачем укладено шлюб. Від шлюбу у них народились двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Спільне життя із відповідачем не склалося, вони припинили шлюбні відносини і проживають окремо один від одного. Шлюб існує тільки формально, примирення неможливе, оскільки на ґрунті сімейно-побутових проблем виникла неприязнь один до одного, втрачено почуття любові та поваги, збереження шлюбу суперечить її інтересам, а тому бажає його розірвати. Просила шлюб між нею та відповідачем розірвати, залишити їй на утриманні та вихованні [PERSON] , [INFO] , а [PERSON] , [INFO] залишити на вихованні та утриманні у [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.02.2023 позовну заяву залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України та встановлено строк для усунення недоліків. Після усунення недоліків позовної заяви ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.02.2023 відкрито провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, залучено до участі по цивільній справі в якості третьої особи Виконавчий комітет Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, визначено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання 22.03.2023 о 14 годині 00 хвилин. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.03.2023 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила суду, що вона та відповідач дійшли спільної згоди, щодо місця проживання дітей, тому з грудня 2022 року [PERSON] проживає разом з нею, а [PERSON] - разом з [PERSON] . Спору між нею та відповідачем про місце проживання дітей не існує, але вона звернулась з позовом до суду, оскільки бажає узаконити місце проживання дітей рішенням суду. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю, пояснив суду, що він, позивачка та діти проживали у с. Іванівці. Від та дружина домовились про те, що [PERSON] буде проживати разом з ним, а [PERSON] - разом з відповідачкою. У грудні 2022 року дружина разом з донькою [PERSON] переїхала проживати до своєї мами в с. Чинадієво, а старша донька [PERSON] залишилась проживати разом з ним в с. Іванівці. Представник Служби у справах дітей Івановецької сільської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Представник виконавчого комітету Івановецької сільської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі, просив врахувати позицію органу опіки та піклування викладену в поясненнях та у висновку. Надані виконавчим комітетом Івановецької сільської ради 21.03.2023 письмові пояснення з приводу визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , але суд не може взяти їх до уваги виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 181 ЦПК України, у поясненнях третьої особи щодо позову або відзиву третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, викладає свої аргументи і міркування на підтримку або заперечення проти позову. Пояснення третьої особи підписуються третьою особою або її представником. До пояснень третьої особи застосовуються правила, встановлені ч.ч.3-6 ст.178 цього Кодексу. Всупереч вимогам ч.ч. 3-6 ст. 178 ЦПК України до пояснень не додано документи, що підтверджують надіслання (надання) пояснень і доданих до нього доказів іншим учасникам справи, тому подані до суду пояснення виконавчого комітету Івановецької сільської ради суд не бере до уваги. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами суд приходить до наступного. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 18.10.2014 Виконкомом Чинадіївської селищної ради, актовий запис № 35. Ст. 105 СК України передбачає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини між подружжям, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. У судовому засіданні встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, оскільки судом встановлено, що між подружжям склалися такі взаємини, які призвели до розпаду сім`ї. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу. Щодо позовних про визначення місця проживання дітей, слід зазначити наступне. Із копій свідоцтв про народження [NUMBER] від 12.02.2020, [NUMBER] від 13.10.2017, виданих Відділом реєстрації актів громадянського стану у м. Освєнцім, Воєводство малопольське, Республіка Польща, завірених перекладачем української мови при Окружному суді у Кракові Агнєшка Пєля вбачається, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідок Генерального консульства України в Кракові №61317/19-536-148 від 17.02.2020 та №61317/19-536-394 від 25.10.2017, [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані громадянами України. Відповідно до довідок Виконавчого комітету Івановецької сільської ради №165 від 10.09.2020 та №166 від 10.09.2020 про реєстрацію місця проживання особи, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] мають зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . За змістом п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною 1 ст.8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства»). Згідно з положеннями ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За змістом ч.ч.3,4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частина 1 ст.161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено правовий висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції. У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. У рішенні ЄСПЛ «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. У зв`язку з зазначеним при визначенні місця проживання дитини судам необхідно, крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Стаття 19 СК України передбачає, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд не може взяти за основу висновок Виконавчого комітету Івановецької сільської ради №81/09-23 від 05.04.2023, оскільки він не містить належного обґрунтування щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дітей, відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дітей, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок надано без повного, всебічного та об`єктивного встановлення всіх обставин, що мають значення для прийняття такого висновку та без урахування всіх цих обставин, що не відповідає вимогам ч.5 ст.19 СК України. Суд звертає увагу і на вік дитини - [PERSON] , яка має тільки п`ять років і є малолітньою, та потребує не тільки любові і турботи батька, а й у першу чергу материнської любові і турботи, яку їй надає її мати так як і малолітній дитині - [PERSON] . Матеріали справи не містять жодних заперечень відповідача стосовно визначення місця проживання [PERSON] із позивачкою та [PERSON] із ним. Сторони у судовому засіданні надали пояснення, із яких судом встановлено, що вони домовились щодо місця проживання дітей ще до звернення з позовом до суду, а саме у грудні 2022 року. Ухвалення рішення про задоволення позову за обставин належного виконання батьками своїх обов`язків та відсутності спору щодо визначення місця проживання дітей, призведе до порушення прав та інтересів дітей, що є недопустимим. Суд звертає увагу, що судове рішення про визначення місця проживання дітей з одним із батьків, може бути ухвалено лише якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них будуть проживати малолітні діти, тобто за наявності між ними такого спору. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дітей.

Outcome: partial