Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

В лютому 2022 року адвокат Романченко Олексій Михайлович, який діє в інтересах [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до АТ КБ «ПриватБанк`про захист прав споживачів та повернення депозитного вкладу, мотивуючи тим, що 09.01.2013 року між ним та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір № SAMDN25000732037052, відповідно до умов якого [PERSON] було розміщено депозитний вклад у розмірі 9 950,08 Євро строком на 366 днів під 8 % річних. В подальшому Договір № SAMDN25000732037052 від 09.01.2016 року розірвано 13.01.2014 року, а кошти по даному депозитному договору було виплачено на картковий рахунок № [NUMBER] та в подальшому ( 13.01.2014 року ) було перераховано банком на депозитний рахунок по депозитному договору № SAMDNWFD0070056674900, укладеному 13.01.2014 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до умов депозитного договору № SAMDNWFD0070056674900, [PERSON] було розміщено депозитний вклад «Стандарт» в сумі 10 881,62 Євро на 366 днів по 13.01.2015 року під 8% річних з помісячним нарахуванням процентів, який вважається укладеним з дня надходження коштів в банк та підлягає щорічній пролонгації за умови відсутності заяви вкладника про його розірвання. 11.01.2022 року позивач звернувся до відповідача з заявою про повернення вкладу, проте грошові кошти, суму вкладу не отримав, як не отримав і відсотки за весь час користування коштами. Тому, просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] 17 857,32 Євро за депозитним договором № SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 року, з яких: 10 881,62 Євро сума простроченого депозиту, 6 969,01 Євро сума нарахованих відсотків, 11,63 євро - 3% річних на суму вкладу та 6,69 Євро - 3% річних на суму процентів ( а. с. 1-5 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.02.2022 року ( а. с. 31) головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду. Відповідно до ч 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Ухвалою судді від 17 лютого 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін. Призначено судове засідання у справі на 22 березня 2022 року ( а. с. 35-36 ). 17 травня 2022 року за вх. № 14717 судом отримано відзив на позовну заяву, в якому відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі ( а. с. 48, 53-65 ) з додатками ( а. с. 70-78 ). Відзив обґрунтований тим, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» 17.11.2014 року укладено договір про переведення боргу, в тому числі здійснено переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон`і по договору № SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 року, який є предметом спору, тобто, було змінено боржника. Отже, АТ КБ «ПриватБанк» на даний час не несе жодних зобов`язань за вказаним договором. Ухвалою суду від 18 травня 2022 року залучено в якості третьої особи у даній справі ТОВ «ФК «Фінілон» ( а. с. 88-90 ). Ухвалою суду від 18 травня 2022 року заява про заперечення відповідача щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження було залишено без задоволення ( а. с. 91-94 ). 23 травня 2022 року судом отримано від представника позивача заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій останній просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] 17 211,87 Євро за депозитним договором № SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 року, з яких: 10 881,62 Євро сума простроченого депозиту, 5 181,62 Євро сума нарахованих відсотків, 778,11 євро - 3% річних на суму вкладу та 370,52 Євро - 3% річних на суму процентів ( а. с. 97, 98 ) та розрахунок процентів та 3% річних з урахуванням зменшеної ціни позову ( а. с. 99-102 ). 23 травня 2022 року за вх. № 15546 судом отримано відповідь на відзив ( а. с. 131-133 ). Ухвалою суду від 14 червня 2022 року провадження уданій справі було зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 199/3152/20 ( а. с. 165-168 ). Ухвалою суду від 26 квітня 2023 року провадження у даній справі поновлено та призначено судове засідання у справі на 31 травня 2023 року ( а. с. 174-175 ). Ухвалою суду від 16.05.2023 року постановлено судове засідання, яке призначено на 31.05.2023 року о 10 годині 00 хвилин провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, з відповідним клопотання до суду звернувся представник позивача. В судовому засіданні представник позивача позовну заяву та заяву про зменшення розміру позовних вимог, надав пояснення аналогічні викладеним в них та просив суд з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог стягнути з відповідача на користь позивача 17 211,87 Євро за депозитним договором № SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 року, з яких: 10 881,62 Євро сума простроченого депозиту, 5 181,62 Євро сума нарахованих відсотків, 778,11 євро - 3% річних на суму вкладу та 370,52 Євро - 3% річних на суму процентів. Відповідач свого представника в судове засідання не направив, 30.05.2023 року за вх. № 24048 судом отримано клопотання про відкладення розгляду справи, яке протокольною ухвалою судом не було задоволено та відмовлено. Третя особа ТОВ «ФК «Фінілон» в судове засідання свого представника не направила, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог чинного законодавства, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове повідомлення про вручення. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. З матеріалів справи вбачається, що відповідач та третя особа були належним чином повідомлені про дату, час та місце слухання справи. До того ж, відповідач скористався своїм правом та надав до суду відзив на позовну заяву позивача, в якій виклав свою позицію стосовно позовних вимог. Тому, суд приходить до висновку про можливість проведення судового розгляду за відсутності відповідача та третьої особи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 09.01.2013 року між позивачем [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір № SAMDN25000732037052, відповідно до умов якого [PERSON] було розміщено депозитний вклад у розмірі 9 950,08 Євро строком на 366 днів під 8 % річних ( а. с. 6 ). На підтвердження внесення вкладу на рахунок у розмірі 9 950,08 Євро, позивачем додано до позовної заяви квитанцію, якавидана АТ КБ «ПриватБанк» ( а. с. 7 ). Встановлено, що в подальшому Договір № SAMDN25000732037052 від 09.01.2013 року розірвано, а кошти по даному депозитному договору було виплачено на картковий рахунок № [NUMBER] та в подальшому було перераховано банком на депозитний рахунок по депозитному договору № SAMDNWFD0070056674900, укладеному 13.01.2014 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» ( а. с. 8 ). Відповідно до умов депозитного договору № SAMDNWFD0070056674900, [PERSON] було розміщено депозитний вклад «Стандарт» в сумі 10 881,62 Євро на 366 днів по 13.01.2015 року під 8% річних з помісячним нарахуванням процентів, який вважається укладеним з дня надходження коштів в банк та підлягає щорічній пролонгації за умови відсутності заяви вкладника про його розірвання. Вказане підтверджується і наданою з боку АТ КБ «ПриватБанк» випискою ( а. с. 9 ). З матеріалів справи вбачається, що адвокат Романченко О.М. 26.12.2019 року за вих. № 309/12-2019 звертався до АТ КБ «ПриватБанк» з заявою про дострокове повернення депозитного вкладу та відмову від автоматичного продовження депозитного вкладу, яка була отримана АТ КБ «ПриватБанк» 28 грудня 2019 року, про що свідчить відповідний штамп банку ( а. с. 70 ). 11 січня 2022 року до АТ КБ «ПриватБанк`Якубчак Е.В. звернувся із заявою про відмову від автоматичного продовження депозитного вкладу та просив належні йому грошові кошти перерахувати на його рахунок, який додавався ( а. с. 13 ). Матеріали справи не містять відповіді відповідача на це звернення. Оскільки відповідач не повернув позивачу депозитний вклад, останній звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою з вимогою стягнення з відповідача вкладу за депозитом, нарахованих відсотків та 3% нарахованих на вклад та проценти. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Водночас засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява № 38722/02). Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами між клієнтом та банком. Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України). Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України). Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Діяльність відокремленого підрозділу відповідача на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя було припинено постановою правління Національного банку України «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» від 06 травня 2014 року № 260. Згідно з пунктом 5 цієї постанови банкам, серед яких зазначено і ПАТ КБ «ПриватБанк», визначено припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України. Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою правління НБУ від 03 грудня 2003 року № 516 і чинного на час укладення договору банківського вкладу (далі - Положення), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10). Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку. Пунктом 2.9 глави 2 «Приймання готівки» розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою правління НБУ від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174), передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку. Виходячи з положень статті 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення, пункту 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції № 174, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Статтею 1064 ЦК України установлено, що укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів на її рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою. В ощадній книжці вказуються найменування і місцезнаходження банку (його філії), номер рахунку за вкладом, а також усі грошові суми, зараховані на рахунок та списані з рахунку, а також залишок грошових коштів на рахунку на момент пред`явлення ощадної книжки у банк. Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником. Видача банківського вкладу, виплата процентів за ним і виконання розпоряджень вкладника про перерахування грошових коштів з рахунку за вкладом іншим особам здійснюються банком у разі пред`явлення ощадної книжки. Якщо ощадну книжку втрачено або приведено у непридатний для пред`явлення стан, банк за заявою вкладника видає йому нову ощадну книжку. Отже, операції за рахунками здійснюються з урахуванням особливостей, визначених Інструкцією № 492, а також Положенням про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 19 квітня 2005 року № 137 (із змінами) (далі - Положення), та відповідними нормативно-правовими актами Національного банку України. Відповідно до пункту 4.14. Положення емітенти платіжних карток зобов`язані в порядку та строки, визначені договором, надавати клієнтам виписки про рух коштів на їх картрахунках за операціями, що виконані клієнтами та їх довіреними особами. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) за картковими рахунками клієнтів обумовлюються у договорі банківського рахунка, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунка. Зазначена правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-149цс13 та від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що укладання договору банківського рахунку під час відкриття банком карткового рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі 201/8674/14-ц, доказом укладення такого договору. Отже судом встановлено, що виникли між позивачем та відповідачем договірних відносин, які виникли на підставі депозитного договору№ SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 року, за умовами якого на депозиті позивача розміщена сума в розмірі 10 881,62 Євро, що не було спростовано з боку відповідача, а навпаки підтверджена наявними в матеріалах справи документами. Зазначене підтверджується і судовим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 26 січня 2022 року, яке набрало законної сили та міститься в єдиному реєстрі судових рішень. Вказаним судовим рішення також було встановлено з наявних в матеріалах справи договору, виписки по картковому рахунку позивача № [NUMBER] та пояснень представника відповідача, що вклад з процентами за договором № SAMDN25000732037052 від 09.01.2013 року в сумі 10881,62 євро переведений на вкладний рахунок № [NUMBER] , відкритий позивачу на підставі укладеного з позивачем депозитного договору SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 року.Зазначене підтверджується наявними в матеріалах справи довідкою від 24.07.2020 року за підписом головного бухгалтера АТ КБ «ПриватБанк», завіреним належним чином платіжним дорученням № E0113VM43J від 13.01.2014 року про підтвердження переведення суми депозиту в розмірі 9 950,08 Євро на картковий рахунок позивача № [NUMBER] , завіреним належним чином платіжним дорученням № E0113VM43 від 13.01.2014 року про підтвердження факту перерахування коштівв розмірі 10881,62 Євро з карткового рахунку позивача № [NUMBER] для відкриття депозитного договору № SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 року ( рахунок [NUMBER] ), та випискою по картковому рахунку № [NUMBER] , якою підтверджується, що кошти по депозитному договору № SAMDN25000732037052 було виплачено 13.01.2014 року на картковий рахунок позивача № [NUMBER] та в подальшому ( 13.01.2014 року ) позивачем було відкрито інший депозитний договір № SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у вказаній справі майном позивача є грошові кошти. З огляду на зазначене, власник рахунку мав легітимні очікування на видачу вкладу на його вимогу, тобто, законні очікування щодо здійснення права власності. Так, як зазначено судом вище та встановлено, 13.01.2014 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір № SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 року, відповідно до умов якого [PERSON] було розміщено депозитний вклад у розмірі 10 881,62 Євро строком на 366 днів під 8 % річних. Зазначеними умовами вказаного депозитного договору передбачено, що він неодноразово продовжується за умови відсутності заяви вкладника про бажання забрати кошти, а також сторони дійшли згоди, що у вкладника та у банку є право достроково розірвати договір, повідомивши про це один одного за два дні до дати розірвання договору. Скориставшись своїм правом, позивач ( його представник ) 26.12.2019 року за вих. № 309/12-2019 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про дострокове повернення депозитного вкладу та відмову від автоматичного продовження депозитного вкладу ( а. с. 70 ). Судом встановлено і це не заперечується відповідачем, що останній отримав заяву позивача про повернення йому сум вкладу із нарахованими на нього процентами за депозитним договором SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 року. Відповідач не відреагував на заяву позивача про повернення депозитного вкладу у зв`язку з чим останній вимушений був звернутися до суду. Звертаючись з відзивом на позовну заяву позивача, відповідач зазначав, що АТ КБ «ПриватБанк» вчинив перевід боргу за депозитним договором позивача на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому відповідати повинно саме ТОВ «ФК «Фінілон», але такі посилання судом не приймаються, є безпідставними та не ґрунтуються на законі виходячи з наступного. Відповідно до ст.520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Депозитний договір №SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 рокуне містять положень про внесення змін про переуступку АТ КБ «ПриватБанк» банківського вкладу іншим особам шляхом мовчання. В свою чергу, позивач [PERSON] не надавав згоди переведення боргу від АТ «КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договором депозитного вкладу відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між Банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивача. За таких обставин суд приходить до висновку, що саме АТ «КБ «Приватбанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі. Таким чином, Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» є таким, що не породив юридичних наслідків, за ним не відбулось переведення боргу перед позивачем з АТ КБ «Приватбанк» на ТОВ ФК «Фінілон» за Депозитним договором №SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 року. В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року (справа №757/61918/18) міститься правовий висновок, згідно якого доводи про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» було укладено договір, за умовами якого товариство стало боржником за договорами банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вкладник надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договорами банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21), від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21), від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) у подібних правовідносинах. Аналогічна правова позиція міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20, провадження № 14-224цс21. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 в своїй поставні від 30.01.2019 року зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. Оскільки вклад позивачу не було повернуто, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача АТ КБ «ПриватБанк» на його користь 10 881,62 Євро за депозитним договором № SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 року є такими, що підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача суму нарахованих відсотків згідно з договором у розмірі 5 181,62 Євро, суд приходить до наступного. Отже, умовами договору банківського вкладу №SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 року, який є предметом розгляду у даній справі, встановлено строк дії договору до 13.01.2015 р. з правом подальшої автоматичної лонгації без укладання додаткових угод до договору та з можливістю дострокового розірвання договору на вимогу вкладника. Згідно умов банківського вкладу, на суму вкладу нараховуються відсотки в розмірі 8% річних. Як встановлено та підтверджено матеріалами справи, позивачем 26.12.2019 р. було направлено заяву про дострокове повернення депозитного вкладу та відмову від автоматичного продовження депозитного вкладу. В зазначеній заяві позивача, останній посилався, що виникла необхідність у достроковому розірванні даного договору та посилався на п. 5 договору№ SAMDNWFD0070028566200 від 06.12.2013 р. та повідомляв про дострокове розірвання вказаного договору з 13 січня 2020 року. Крім того, зазначав про те, що 13 січня 2014 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір № SAMDNWFD0070056674900, відповідно до умов якого [PERSON] було розміщено депозитний вклад у розмірі 10 881,62 Євро строком на 366 днів під 8% річних. В той же час, [PERSON] не бажає більше продовжувати строк даного депозитного договору. Повідомляв про відмову від автоматичного продовження строку дії депозитного договору № SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 року та просив повідоми йому адресу та номер відділення в якому він може одержати депозитний вклад із відсотками, нарахованими відповідно до умов договору з 13 січня 2014 року по 13 січня 2020 року ( а. с. 70). Тобто, направляючи вказану заяву, позивач скористувавшись своїм правом на розірвання договору №SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 року. Як встановлено в судовому засіданні вказана заява позивача була отримана відповідачем 28 грудня2019 року, що не спресовується, а навпаки підтверджується наявним в матеріалах справи ( а. с. 70 ). Заперечень щодо розірвання договору депозиту, з боку відповідача на адресу позивача не надходило. Як правило, чинність укладеного договору припиняється зі спливом встановленого строку його дії та виконанням сторонами зобов`язань. Однак, через об`єктивні або суб`єктивні причини вкладник може виступити ініціатором дострокового припинення дії договору банківського вкладу, пред`явивши банку вимогу про дострокове повернення вкладу. Порядок реалізації такого права вкладника передбачається законодавством України та умовами укладеного ним договору з банком. За договором банківського строкового вкладу, банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за ним зі спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів на його вимогу до спливу строку можливе виключно у випадках, передбачених договором. Отже, як зазначено вище, умовами договору банківського вкладу №SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 року, який є предметом розгляду у даній справі, передбачена можливість дострокового розірвання договору на вимогу вкладника (п. 5 Договору). Враховуючи те, що за період користування депозитом ( з 13.01.2014 року - дата укладання депозиту по 01.01.2020 рік - дата розірвання депозиту ) відповідач не сплачував позивачу відсотки, передбачені депозитним договором № SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 року в розмірі 8% річних, які нараховуються на суму вкладу, що не було спростовано з боку відповідача жодними належними та допустимими доказами, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача відсотки передбачені вищевказаним договором депозиту за вищевказаний період у розмірі 5 181,62 Євро та суд погоджується з розрахунком наданим з боку позивача ( а. с. 99-101 ). В свою чергу, відповідач не спростував вказану суму відсотків, свого контррозрахунку не надав. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Стосовно позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача 778,11 євро - 3% річних на суму вкладу та 370,52 Євро - 3% річних на суму процентів, суд приходить до наступного. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 16.01.2019 по справі №373/2054/16-ц та в постанові від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17, як вклад так і нарахування на нього мають здійснюватися в тій валюті, яка була внесена на банківські рахунки фізичними особами, і при розрахунку трьох процентів річних має братися за основу розмір заборгованості, визначений в іноземній валюті. Так, звертаючись з вищевказаними вимогами щодо стягнення з відповідача 778,11 євро - 3% річних на суму вкладу та 370,52 Євро - 3% річних на суму процентів, позивач вказані грошові кошти просив стягнути за період 02.01.2020 року по 20.05.2022 року. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). Після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на зміст ст. 625 ЦК України, характер спірних відносин як грошових, а також беручи до уваги правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах № 320/5115/17 від 09.11.2021 року та № 757/51306/17 від 14.12.202'1 року вбачається достатньо підстав для висновку про нарахування та стягнення з банку, як належного відповідача, 3: річних за прострочення повернення вкладу та нарахованих відсотків. Оскільки відповідач на вимогу позивача не повернув вклад та нараховані відсотки, позивач правомірнопросить суд стягнути з відповідача 3% на суму вкладу та 3% на суму процентів. Суд погоджується з розрахунком позивача, який був доданий до заяви про зменшення розміру позовних вимог ( а. с. 141 ). Враховуючи неведене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 778,11 євро - 3% річних на суму вкладу та 370,52 Євро - 3% річних на суму процентів, оскількиза порушення будь-якого грошового зобов`язання в розумінністатті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності. В свою чергу, з боку відповідача не було надано жодного обґрунтування стосовно заявлених сум з боку позивача, як не було надано і контррозрахунку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України "Про судовий збір"). Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, що беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з розглядом справи і рішенням, а у випадках звільнення від сплати цих людей - це витрати держави, яку воно несе у зв`язку з рішенням конкретної справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ( ч. 6 ст. 141 ЦПК України ). При зверненні до суду з вказаним позовом, позивач [PERSON] був звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Ставки судового збору на час подачі вказаної позовної заяви у 2022 році встановлювалися в такому розмірі: фізичною особою або фізичною особою - підприємцем1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, мінімум - 992,40 грн. та не більше 12 405 грн. Так, звертаючись до суду з вищевказаними вимогами, позивач просив стягнути з відповідача 17 857,32 Євро за депозитним договором № SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 року, що за курсом НБУ станом на день подання позовної заяви ( 03.02.2022 року ) становило 573 968,19 грн. ( 17 857,32 Євро * 32,1419 ). 23 травня 2022 року представник позивача звернувся до суду з заявою про зменшення розміру позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача 17 211,87 Євро за депозитним договором № SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 року. Позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача АТ КБ «ПриватБанк» суми в розмірі 17 211,87 Євро за депозитним договором № SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 року були задоволені судом в повному обсязі. На час ухвалення судом судового рішення ( 31.05.2023 року ) в частині стягнення з відповідача АТ КБ «ПриватБанк» суми в розмірі 17 211,87 Євро за депозитним договором № SAMDNWFD0070056674900 від 13.01.2014 року, за курсом НБУ на день ухвалення рішення складало 676 082,25 гривень ( 17 211,87 Євро * 39,28 ). Оскільки позивач, як зазначено вище звільнений від сплати судового збору, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України суд приходить до висновку, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 6 760,82 гривень ( шість тисяч сімсот шістдесят гривень вісімдесят копійок ). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved