Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

Заступник керівника Ужгородської місцевої прокуратури Шерстяних О., в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради, звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета: [PERSON] , про витребування земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:67:001:0188 на користь територіальної громади м. Ужгород. В обґрунтування позову прокурор посилається на те, що заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04.01.2018 у справі № 308/9895/16-ц, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 24.10.2019, задоволено позов керівника Ужгородської місцевої прокуратури до Ужгородської міської ради та [PERSON] про скасування рішень ради та державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Заочним рішенням суду визнано незаконним та скасовано пункт 2.43 рішення 26 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 07.11.2014 за № 1507, яким [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0850 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в районі [ADDRESS] , та пункт 1.31 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за № 1882, яким [PERSON] затверджено проект землеустрою та передано у власність земельну ділянку площею 0,0850 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Також рішенням суду скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:67:001:0156, площею 0,0850 га. Судами констатовано, що зазначені рішення Ужгородської міської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та його затвердження для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку прийняті всупереч вимог статей 20, 39 ЗК України та Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки згідно з матеріалами проекту землеустрою спірна земельна ділянка до прийняття рішення Ужгородською міською радою у відповідності до діючого генерального плану відносилася до земель з цільовим призначенням багатоквартирна житлова забудова. Реалізуючи свої повноваження з розпорядження земельними ділянками, відповідний орган державної влади чи місцевого самоврядування за місцем знаходження земельної ділянки, має право змінювати цільове призначення земельних ділянок, які відчужуються (надаються), за умови дотримання положень Порядку про погодження такої зміни з відповідними органами та після складання проекту відведення. Згідно з матеріалами проекту землеустрою спірна земельна ділянка до прийняття рішення Ужгородською міською радою у відповідності до діючого генерального плану відносилася до земель з цільовим призначенням багатоквартирна житлова забудова. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною відповідно до статті 21 ЗК України. Суд першої інстанції встановивши правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин справи, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин обґрунтовано задовольнив позовні вимоги, так як встановлені порушення під час відведення та передачі у власність [PERSON] спірної земельної ділянки є підставою для скасування оспорюваних рішень Ужгородської міської ради та скасування державної реєстрації прав власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:76:001:0156, площею 0,0850 га. Всі зазначені обставини перевірені та встановлені заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04.01.2018 та постановою Закарпатського апеляційного суду від 24.10.2019 у справі № 308/9895/16-ц, а відтак, відповідно до статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Разом з тим, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04.01.2018 в частині скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:67:001:0156, площею 0,0850 га, неможливо виконати у зв`язку з тим, що земельна ділянка як об`єкт речових прав на даний час не існує, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 195403589 від 28.12.2019. Вказує, що після вивчення інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та документів, долучених відповідачем в суді апеляційної інстанції, інформації Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області встановлено, що земельна ділянка за кадастровим номером 2110100000:67:001:0156, площею 0,0850 га, відчужена за договором купівлі-продажу від 22.03.2018 (тобто, після ухвалення рішення по суті спору судом першої інстанції) третій особі [PERSON] , а в подальшому поділена на п`ять окремих земельних ділянок за кадастровими номерами: 2110100000:67:001:0186; 2110100000:67:001:0187; 2110100000:67:001:0188; 2110100000:67:001:0189; 2110100000:67:001:0190. Своєю чергою, земельна ділянка 2110100000:67:001:0186 також поділена на 2 земельні ділянки: 2110100000:67:001:0216; 2110100000:67:001:0217. При цьому згідно з абзацами 4-6 пункту 1.3 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.03.2019 продавець ( [PERSON] ) повідомив покупця ( [PERSON] ) про те, що земельна ділянка, яка продається, є об`єктом судового спору (продавець є співвідповідачем у справі № 308/9895/16-ц). Також покупець обізнаний зі змістом позовних вимог у даній справі, ознайомлений з усіма процесуальними документами, наявними станом на день укладення цього договору (в тому числі, але не виключно, наявними в Єдиному державному реєстрі судових рішень), і проінформований про право вступити у дане судове провадження в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. Покупець заявляє, що усвідомлює наслідки можливі юридичні наслідки вказаної судової справи і не буде мати до продавця претензій, що ґрунтуються на таких можливих результатах та наслідках. [PERSON] в якості третьої особи у справі № 308/9895/16-ц не залучався. Зауважує, що згідно з інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:67:001:0188, площею 0,0219 га, остання на даний час належить на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 20.02.2020 за № 160, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який, своєю чергою, отримав право власності на неї на підставі договору дарування від 05.08.2019 за № 1841, укладеним між ним та [PERSON] . Земельна ділянка за кадастровим номером 2110100000:67:001:0188, площею 0,0219 га, утворена в результаті поділу земельної ділянки 2110100000:67:001:0156, площею 0,0850 га. Таким чином, як наголошує прокурор, дана земельна ділянка незаконно вибула із власності територіальної громади, що на даний час доведено і встановлено рішенням суду, відтак наявні правові підстави для витребування її від добросовісного набувача, тобто від [PERSON] . Спірна земельна ділянка належить територіальній громаді, незаконно вибула із її власності, без волі власника, оскільки передана на підставі незаконних рішень ради, з порушенням норм чинного законодавства, за наявності дефекту волі власника майна, що доведено та встановлено рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04.01.2018, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 24.10.2019 у справі № 308/9895/16-ц, відтак, наявні правові підстави для витребування земельних ділянок з володіння добросовісного набувача, а саме від [PERSON] , яка належить їй на праві власності на підставі договору даруванні земельної ділянки від 20.02.2020 за № 160, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав. Прокурор дійшов висновку про наявність підстав для захисту державних інтересів, виходячи з того, що орган, наділений правом на захист інтересів територіальної громади, а саме Ужгородська міська рада, всупереч правам та законним інтересам територіальної громади, незважаючи на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04.01.2018 у справі № 308/9895/16-ц, яким встановлено незаконність вибуття земельної ділянки із комунальної власності, не вжила жодних заходів з метою витребування земельної ділянки від добросовісного набувача та відновлення законних прав територіальної громади, що підтверджується листом Ужгородської міської ради від 12.02.2020 за № 398/03-18, тим самим грубо порушуючи інтереси територіальної громади і держави в цілому, що є безумною підставною вжиття заходів з метою захисту інтересів держави прокурором. Звертає увагу, що у своєму листі Ужгородська міська рада зазначає, що у зв`язку з подачею касаційної скарги відповідачем у справі [PERSON] та відкриттям касаційного провадження міська рада утримується від витребування земельних ділянок. Рішення Ужгородського міськрайонного суду у справі № 308/9895/16-ц набрало законної сили 24.10.2019. Подальше зволікання органу місцевого самоврядування з подачею віндикаційного позову може призвести до спливу строку позовної давності. Також зазначає, що міською радою, як відповідачем у справі № 308/9895/16-ц, 02.12.2019 було подано касаційну скаргу, яку залишено без руху ухвалою Верховного Суду від 11.12.2019, надано строк на усунення недоліків до 11.01.2020. Ухвалою Верховного Суду від 19.02.2019 у справі № 308/9895/16-ц касаційна скарга повернута заявнику у зв`язку з неусуненням недоліків. Крім того, наголошує, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 за № 15, Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, до повноважень якого, згідно зі статтею 6 цього Закону, належить здійснення контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю. Уповноваженим органом на здійснення цієї діяльності на території Закарпатської області є Головне управління Держгеокадастру в Закарпатській області. Разом з тим, даний контролюючий орган не наділений повноваженням звертатися до суду із позовом про витребування земельних ділянок від добросовісного набувача, тому позивачем у даній справі виступати не може. Звернення прокурора до суду в інтересах держави у сфері регулювання земельних відносин спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законних прав та інтересів територіальної громади на володіння та користування землею. Також достатньою підставою для звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу державної влади є, зокрема, факт нездійснення цим органом захисту державних інтересів незалежно від причин такої бездіяльності. На підставі викладеного, прокурор просить суд витребувати від [PERSON] земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:67:001:0188, площею 0,0219 га, що знаходиться по [ADDRESS] , вартістю 127155,78 грн., на користь територіальної громади міста Ужгорода. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.08.2020 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даною позовною заявою. Розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 24.09.2020 від представника відповідача адвоката Горвата І.І. до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідач заперечує проти позову у повному обсязі та просить у його задоволенні відмовити. Ухвалою суду від 06.10.2021 постановлено замінити у цивільній справі № 308/5202/20 первісного позивача Ужгородську місцеву прокуратуру на його правонаступника Ужгородську окружну прокуратуру. Ухвалою суду від 21.12.2022 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за даною позовною заявою до судового розгляду по суті. 03.04.2022 від представника відповідача адвоката Логойди В.М. до суду надійшов додатковий відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що відповідач не згідний з позовом як з процесуальних мотивів, так і по суті вимог. Представник відповідача у додатковому відзиві на позовну заяву щодо наявності підстав для прокурорського представництва звертає увагу на відсутність підстав для звернення прокурора в суд в інтересах держави, а також наголошує на неналежності способів захисту та дотримання строків давності. Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, представник відповідач зазначає, що подаючи у жовтні 2016 року позов про визнання незаконними і скасування рішень Ужгородської міської ради про дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а згодом про його затвердження (у справі № 308/9895/16, на яку посилається прокурор), замість того, аби заявити віндикаційний позов, прокурор застосував способи захисту права, які виявилися неефективними на практиці. Причому зробивши це, прокуратура навіть не клопотала про накладення арешту на земельну ділянку, чим уможливила подальшу правову невизначеність для наступних її набувачів, а також власників і мешканців (в тому числі неповнолітніх дітей) збудованих на ділянці житлових будинків. Відтак, навіть з огляду на підтримку судами всіх інстанцій позиції прокуратури у справі № 308/9895/16, вказує, що прокурор знав про факт порушення земельних прав територіальної громади щонайменше з початку жовтня 2016 року (а взагалі з листопада 2015 року, коли масово почали оскаржуватися рішення відомої сесії, зокрема № 1882) і не вжив своєчасно заходів щодо віндикації відповідної земельної ділянки. За таких обставин, відповідач, у відповідності до статті 267 ЦК України заявляє про необхідність застосування строку позовної давності до спірних правовідносин. Крім того, представник відповідача звертає увагу на порушення конвенційних прав відповідача. Враховуючи наведене, представник відповідача просить позов залишити без розгляду, а у випадку незгоди суду із залишенням позову без розгляду і наміром розглядати його по суті у задоволенні позовних вимог відмовити. 13.04.2022 від заступника керівника Ужгородської окружної прокуратури до суду надійшли письмові пояснення на додатковий відзив на позовну заяву, в яких зазначив, що в частині позиції представника відповідача щодо відсутності у прокурора підстав для захисту інтересів держави у суді просить врахувати, що у даному випадку прокурор пред`явив позов в інтересах держави в особі уповноваженого органу Ужгородської міської ради, який має відповідну компетенцію щодо захисту інтересів держави, проте не вживає належних заходів щодо захисту державних інтересів, а не від імені органу місцевого самоврядування. Пред`являючи дану позовну заяву заступник керівника Ужгородської місцевої прокуратури діяв і межах повноважень, визначених Конституцією України, Законом України. При зверненні прокурором до суду з позовною заявою у даній справі, на виконання вимог частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та приписів ЦПК України зазначено, в чому полягає порушення інтересів держави та необхідність їх захисту. Вказує, що у даному випадку наявність інтересів держави обґрунтована порушенням прав власника земельної ділянки територіальної громади міста Ужгорода, що вже доведено і встановлено рішенням суду. Щодо втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном, прокурор зазначає, що таке є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного інтересу. Як встановлено судами, земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, а [PERSON] є добросовісним набувачем. Повернення у комунальну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки належністю її до земель багатоквартирної забудови (на час виділення) та передбачало її реалізацію власником територіальною громадою для задоволення невизначеного кола осіб, а не однієї фізичної особи, що беззаперечно становить суспільний інтерес. Прокурор та Ужгородська міська рада, втручаючись у право мирного володіння відповідною земельною ділянкою з боку приватної особи, захищає загальні інтереси. Викладене свідчить про допустимість і необхідність втручання у конвенційні права позивача з метою захисту прав власника у якого майно вибуло з володіння поза його волею. В обґрунтування щодо звернення до суду в межах позовної давності прокурор зазначає, що під час розгляду Ужгородським міськрайонним судом спору у справі № 308/9895/16-ц, де відповідачами виступали Ужгородська міська рада та [PERSON] , та на день ухвалення заочного рішення від 04.01.2018 жодних змін щодо площі, конфігурації спірної земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:67:001:0156 та щодо зміни її власника не відбувалися. Про відповідні подальші зміни стало відомо під час перегляду справи Закарпатським апеляційним судом за апеляційною скаргою [PERSON] та ухвалення постанови від 24.10.2019 про залишення вказаного рішення суду першої інстанції без змін. Отже, як встановлено матеріалами справи за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 21.03.2018 (тобто через три місяці після рішення суду від 04.01.2018) земельна ділянка площею 0,085 га з кадастровим номером 2110100000:67:001:0156 була відчужена [PERSON] на користь [PERSON] . У подальшому вона була розподілена на п`ять окремих земельних ділянок за відповідними \~ \~ \~ \~кадастровими \~ \~ \~ \~номерами, земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:67:001:0186 також поділена на дві земельні ділянки та згідно з інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:67:001:0188, площею 0,0219 га, остання на даний час належить на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 20.02.2020 за № 160, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який, своєю чергою, отримав право власності на неї на підставі договору дарування від 05.08.2019 за № 1841 між ним та [PERSON] . Наведена хронологія подій, на думку прокурора, свідчить про належно обраний прокурором при первинному зверненні до суду спосіб захисту інтересів держави у вигляді визнання незаконними та скасування рішень міської ради про надання у власність земельної ділянки та скасування її державної реєстрації за [PERSON] , що в силу статей 125, 126 ЗК України посвідчувало виникнення права власності та його оформлення. Вказане також підтверджено висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 09.09.2020 у справі № 308/9895/16-ц, який зауважив, що оскільки відчуження спірної земельної ділянки на користь [PERSON] відбулося 21.03.2018, тобто вже після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення від 04.01.2018, то місцевим судом на час ухвалення рішення не було вирішено питання про права та обов`язки [PERSON] . При цьому у суду апеляційної інстанції на стадії апеляційного перегляду справи відсутня можливість залучити до участі у справі належного відповідача, оскільки по суті справа вирішується судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності і обґрунтованості ухваленого судом першої інстанції рішення в межах, встановлених статтею 367 ЦПК України. З даним віндикаційним позовом прокурор звернувся до суду 01.06.2020 в межах трирічного строку позовної давності, початок перебігу якого починається саме з дати ухвалення Закарпатським апеляційним судом постанови від 24.10.2019 та після проведення з Ужгородською міською радою переписки щодо вжиття заходів судового реагування та підтвердження підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді. Навіть, за умови відліку строку позовної давності з моменту укладення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу землі від 12.03.2018, строк позовної давності у вказаному випадку також не пропущено. Вважає, що із сукупності наведених обставин справи невірним є визначений судом початок перебігу строку позовної давності з дати заявлення прокурором до суду первинної позовної заяви 23.09.2016 (справа № 308/9895/16-ц), за результатами розгляду якої встановлено наявність порушень закону під час виділення спірної земельної ділянки у власність [PERSON] , реєстрацію про право власності якого, як належного відповідача, скасовано. Право на витребування від [PERSON] виникло в у прокурора та Ужгородської міської ради після отриманої в суді апеляційної інстанції інформації про укладення договору купівлі продажу землі та ухвалення Закарпатським апеляційним судом постанови від 24.10.2019, якою підтверджено висновки суду першої інстанції про незаконне вибуття землі із власності територіальної громади. Відтак, вважає, що строк позовної давності прокурором не пропущено. Прокурор Романець О.П. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та письмових поясненнях прокурора, просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Логойда В.М. у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов, наполягав на застосуванні строку позовної давності та відмові у позові на цій підставі. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти позову та просив відмовити у його задоволенні. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням 26 сесії 6 скликання міської ради від 07.11.2014 № 1507 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0850 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в районі [ADDRESS] . Пунктом 1.31 рішенням 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за № 1882 [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:67:001:0156 площею 0,0850 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в районі [ADDRESS] . На підставі вищевказаного рішення [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно СТВ № 313007, індексний № 47502776, виданого 12.11.2015 реєстраційною службою Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області. З інформаційного листа міського голови Ужгородської міської ради № 2499/03-18 від 19.09.2016 року, наданого у відповідь на вимогу Ужгородської місцевої прокуратури, вбачається, що цільове призначення земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:67:001:0156 згідно з публічною кадастровою картою та генплану 2004 багатоквартирна житлова забудова. Крім того, повідомлено про те, що план зонування території м. Ужгорода станом на 09.11.2015 був розроблений та поданий на затвердження сесії Ужгородської міської ради від 09.11.2016. Як встановлено судом, 23.09.2016 керівник Ужгородської місцевої прокуратури звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до Ужгородської міської ради та [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,0850 га за кадастровим номером 2110100000:67:001:0156. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.01.2018 у справі 308/9895/16-ц, залишеним без змін постановою апеляційного суду Закарпатської області від 24.10.2019, позов керівника Ужгородської місцевої прокуратури задоволено та визнано незаконним і скасовано пункт п. 2.43 рішення 26 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 07.11.2014 за № 1507 та п. 1.31 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за № 1882 та скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:67:001:0156 площею 0,0850 га. Постановою Верховного Суду від 09.09.2020 заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.01.2018 та постанову Закарпатського апеляційного суду від 24.10.2019 залишено без змін. Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В., від 12.03.2018, земельна ділянка площею 0,085 га з кадастровим номером 2110100000:67:001:0156 була відчужена [PERSON] на користь [PERSON] . З повідомлення Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 28.04.2020 року за № 10-7-0.2-3527/2-20 вбачається, що в подальшому земельна ділянка площею 0,0850 га з кадастровим номером 2110100000:67:001:0156, яка розташована за адресою по [ADDRESS] , була розподілена на 5 окремих земельних ділянок за кадастровими номерами: 2110100000:67:001:0186, 2110100000:67:001:0187, 2110100000:67:001:0188, 2110100000:67:001:0189, 2110100000:67:001:0190. Потім, своєю чергою, земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:67:001:0186 також поділена на 2 земельні ділянки: 2110100000:67:001:0216 та 2110100000:67:001:0217. Як встановлено судом, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.03.2020 земельна ділянка за кадастровим номером 2110100000:67:001:0188, площею 0,0219 га, була набута у власності відповідачем [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 20.02.2020, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Тиводар Н.І. за № 160, що укладено між нею та [PERSON] , який, своєю чергою, набув у власність цю земельну ділянку на підставі договору дарування від 05.08.2019, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. за № 1841, що укладено між ним та [PERSON] . Також з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.03.2020 вбачається, що на вказаній земельній ділянці за кадастровим номером 2110100000:67:001:0188, площею 0,0219 га, побудовано житловий будинок та присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] , та за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на об`єкт житлової нерухомості площею 91 кв.м., житлова площа: 48,7 кв.м, від 09.01.2020, за реєстраційним № 2006206321101. Виходячи з наведеного, судом на підставі мотивів заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.01.2018 у справі № 308/9895/16-ц встановлено та визнається сторонами, що спірна земельна ділянка незаконно вибула з власності територіальної громади м. Ужгород, що вказує на необхідність витребування спірної земельної ділянки з чужого володіння. Оскільки право власності територіальної громади на спірну земельну ділянку не поновлено, то виникла необхідність такого захисту та наявні правові підстави для витребування такої на користь територіальної громади м. Ужгород. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17). За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Частинами 3, 4 статті 56 ЦПК України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора. Відповідно до абзацу 1 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Частинами 1 та 5 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту того, що позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся своєчасно за його захистом до суду, недостатньо. Позивачу належить довести не тільки факт незнання про порушене право, а також спростувати презумпцію обізнаності про стан своїх прав, тобто довести наявність об`єктивних обставин, які перешкоджали дізнатись про порушене право. Практика Верховного Суду щодо застосування позовної давності є усталеною. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження №12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше. У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц (провадження № 14-85цс18) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом порушених прав, суду потрібно встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави. Зазначений висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18): позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів. Крім того, у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що обчислення позовної давності у випадку звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність. Вказаний висновок щодо застосування норм права сформульований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18). У даній справі прокурор в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради звернувся з позовом про витребування майна з незаконного володіння [PERSON] особи, якій на підставі правовстановлюючих документів належить спірна земельна ділянка. Відповідач набула у власність спірну земельну ділянку на підставі договору дарування земельної ділянки від 20.02.2020. Положеннями частини 2 статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом. Факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність. 23.09.2016 керівник Ужгородської місцевої прокуратури звернувся з позовом до Ужгородської міської ради та [PERSON] про визнання в частині незаконними та скасування рішень міської ради, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку (справа № 308/9895/16). Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.01.2018 у справі № 308/9895/16, залишеним без змін постановою апеляційного суду Закарпатської області від 24.10.2019, позов керівника Ужгородської місцевої прокуратури задоволено та визнано незаконним і скасовано пункт п. 2.43 рішення 26 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 07.11. 2014 за № 1507 та п. 1.31 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за № 1882. Також скасовано державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:67:001:0156 площею 0,0850 га. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на необхідність дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого ефективність позовної вимоги треба оцінювати залежно від того, чи призведе її задоволення до реального захисту права чи інтересу позивача без необхідності повторного, додаткового звернення до суду. Судовий захист має бути таким, щоби в одному процесі вирішити спір і не залишати потреби у вжитті додаткових засобів захисту (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 71 і 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94)), такий висновок наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.10.2021р. №9901/554/19, (пункт 19). Крім цього, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу судів на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) та багатьох інших. Проте у супереч даним висновкам, керівник Ужгородської місцевої прокуратури у справі № 308/9895/16 не заявляв такої позовної вимоги як витребування земельної ділянки, яка є тим конкретним ефективним способом захисту, що відповідає змісту відповідного права, характеру його порушення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Неініціювання керівником Ужгородської місцевої прокуратури такої позовної вимоги у справі № 308/9895/16 призвело до недотримання принципу процесуальної економії судового процесу, що не призвело до реального захисту права позивача без необхідності повторного, додаткового звернення до суду. У даній справі прокурор звернувся у суд з позовною вимогою, яка є належним та ефективним способом захисту порушеного права територіальної громади м. Ужгород, яка полягає у витребуванні земельної ділянки з чужого незаконного користування. Проте така вимога заявлена прокурором з недотримання принципу процесуальної економії судового процесу. Разом з тим, з такою позовною вимогою прокурор звернувся у суд лише 01.06.2020, а саме через три роки, вісім місяців і вісім днів після того як 23.09.2016 у справі № 308/9895/16 звернувся з позовом про визнання в частині незаконними та скасування рішень міської ради, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року в справі № 367/6105/16-ц; від 07 листопада 2018 року в справі № 372/1036/15-ц; від 30 січня 2019 року в справі № 357/9328/15-ц зробила висновки про те, що обчислення позовної давності у випадку звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Звертаючись 23.09.2016 з позовом на захист прав держави в особі територіальної громади м. Ужгород, керівнику Ужгородської місцевої прокуратури було достеменно відомо про незаконне набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:67:001:0156 площею 0,0850 га згідно з рішеннями Ужгородської міської ради, а тим більше, що й самому органу місцевого самоврядування в особі міської ради було достеменно відомо про незаконність таких рішень в частині [PERSON] . При поданні 23.09.2016 позову до суду, керівник Ужгородської місцевої прокуратури не подав разом з позовною заявою в порядку приписів статей 151-153 ЦПК України також і заяву про забезпечення позову, шляхом накладенням арешту на земельну ділянку, що належать [PERSON] і знаходяться у нього, забороною вчиняти певні дії, тощо. Відсутність ухвали суду про забезпечення позову слугувало підставою для здійснення розпорядження [PERSON] спірною земельною ділянкою, шляхом відчуження такої [PERSON] , який таку поділив на п`ять окремих ділянок та своєю чергою одну з таких ділянок також розділив на дві окремі земельні ділянки, де одну з таких ділянок на підставі договору дарування земельної ділянки від 20.02.2020 набула у власність відповідач [PERSON] . Як зазначено у частині 4 статті 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За наведених обставин, невчинення керівником Ужгородської місцевої прокуратури такої процесуальної дії як подання заяви про забезпечення позову, стало тією підставою, яка призвела до невиправданого відчуження земельної ділянки третій особі, що в сукупності призвело до негативних наслідків для органу місцевого самоврядування. Матеріали справи містять лист-відповідь виконавчого комітету Ужгородської міської ради за № 398/03-18 від 12.02.2020 на лист Ужгородської місцевої прокуратури від 05.02.2020 № 07.34-99-916, яким повідомлено прокуратуру стосовно того, що до завершення розгляду касаційної скарги [PERSON] , Ужгородська міська рада утримується від витребування земельних ділянок за певними кадастровими номерами в судовому порядку. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), який неодноразово наголошував, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»)». У пункті 137 рішення у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine) від 9 січня 2013 року, заява № 21722/11, Європейським судом з прав людини було зазначено наступне: «Суд вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), пункт 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень». Визначаючи момент, коли саме повноважному органу місцевого самоврядування стало відомо чи могло стати відомо про те, що [PERSON] у незаконний спосіб набув права власності на спірну земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:67:001:0156 площею 0,0850 га, суд вважає дату видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії СТВ № 313007, індексний № 47502776, видане 12.11.2015 реєстраційною службою Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області. З даного моменту, [PERSON] , маючи усі правомочності власника земельної ділянки, вправі був вільно такою розпоряджатися, у тому числі й відчужувати таку. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що моментом, з якого у прокурора виникло право на звернення з позовом у суд в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради як органу місцевого самоврядування, є дата 12.11.2015, та саме ця дата є початком перебігу строку позовної давності і часу з якого позивач (прокурор) повинен був та міг дізнатися про порушення суб`єктного права, тому звернувшись до суду з віндикаційним позовом 01.06.2020, прокурор пропустив позовну давність. Посилання прокурора Ужгородської окружної прокуратури на ту обставину, що початком перебігу строку позовної давності і часу з якого позивач (прокурор) повинен був та міг дізнатися про порушення суб`єктного права слід вважати 24.10.2019 день винесення постанови Закарпатським апеляційним судом, яким рішення суду першої інстанції залишено без змін, суд вважає помилковим та таким, що суперечить висновкам викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду. З урахуванням вищенаведеного, хоч заявлений прокурором віндикаційний позов за своєю правовою природою у спірних правовідносинах є підставним, проте у його задоволенні слід відмовити з підстав, передбачених частиною 4 статті 267 ЦК України, за спливом позовної давності, оскільки адвокатом Логойда В.М., який діє від імені [PERSON] , заявлено у відзиві на позов вимогу про застосування судом наслідків спливу строку позовної давності. Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім. У судовому засіданні 16.05.2023 на підставі частини шостої статті 259 ЦПК України проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, повний текст якого складено 23.05.2023.

Outcome: dismissed