Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 149784,35 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позову посилався на те, що 29.10.2019 року близько 17.35 години, [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем марки "Huyndai Accent", номерний знак [NUMBER] здійснювала рух у темній час доби, по проїзній частині пр. Центрального зі сторони вул. Рюміна в напрямку вул. Фалеевської, здійснювала в`їзд на перехрестя пр. Центрального з вул. Пушкінської, де встановлено кільцевий рух, та при цьому грубо порушила вимоги п.п. 2.3 "6". 12.1. 12.3. 16.11 ПДР України, а саме проявила неуважність до дорожної обстановки, що склалася та її змін, не контролювала рух свого транспортного засобу, перед перетином перехрестя пр. Центрального з вул. Пушкінсько, не переконалась в тому, що це буде безпечним і не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху, своєчасно не вжила заходів до зменшення швидкості руху (гальмування), аж до повної зупинки свого транспортного засобу, не надала перевагу в русі мотоциклу "Suzuki Skywave", померний знак [NUMBER] , під його керуванням, який рухався зліва та в цей час проїжджав вказане перехрестя, внаслідок чого здійснила зіткнення передньою лівою частиною свого транспортного засобу "Huyndai Accent", номерний знак [NUMBER] з правою частиною мотоцикла "Suzuki Skywave", номерний знак [NUMBER] , в результаті чого, отримав тілесні ушкодження, які відносять до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я (термін зростання кісток перевищує 21 добу). Дана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм [PERSON] вимог п.п. 2.3. 12.3, 16.11 Правил дорожнього руху України, які знаходяться в прямому. причинному зв`язку з наслідками що настали. Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.08.2020 року у справі № 490/704/20 [PERSON] визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено їй покарання у виді штрафу у розмірі 400 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 6800,00 гривень без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі поданої ним заяви № 2300290799 ПРАТ "Страхова компані "ПРОВІДНА" виплатила йому страхове відшкодування в сумі 4313.00 гривень за спричинену йому матеріальну шкоду та 215,65 гривень моральної шкоди (5% суми розміру матеріальної шкоди). Однак, позивач вказує, що в результаті, вчиненого [PERSON] злочину, йому була спричинена моральна шкода виражена у наступному: в результаті ДТП він переніс нервовий стрес, у нього порушився сон, ускладнились відносини у родині. Більш того, отримав невиліковну травму хребта, лікування триває з 29.10.2019 року і до сьогоднішнього дня. Травма спричиняє нестерпний біль та страждання. Крім того, він є діючим військовим, завдана йому травма хребта поставила хрест на його кар`єрі військового. Враховуючи стан його здоров`я, тяжкість змін у його життєвих та виробничих стосунках, час та зусилля необхідні для відновлення його попереднього стану моральну шкоду оцінює у 150000,00 гривень. Враховуючи те, що страхова компанія частково відшкодувала йому спричинену моральну шкоду в сумі 215,65 гривень, відповідач зобов`язана відшкодувати спричинену йому моральну школу в сумі 149784,35 гривень. Оскільки відповідач добровільно не бажає відшкодовувати спричинену мені моральну шкоду, вимушений звертатися до суду з даним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.10.2020 року визначено головуючого у справі суддю Черенкову Н.П. Справа отримана суддею 02.11.2020 року (нарадча кімната з 27.10.2020 по 30.10.2020). Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.11.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 13.04.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Судові засідання неодноразово відкладалися, в тому числі і в зв`язку з неодноразовим поданням представником відповідача адвокатом Драненко В.В. заяв про відкладення слухання справи з різних причин. Позивач надав заяву про розгляд справи за відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, однак надав заяву в якій пояснив, що він та відповідачка не мають змоги бути присутніми в судовому засіданні, оскільки [PERSON] знаходиться за межами м.Миколаєва, а він приймає участь в іншому судовому процесі. Про відкладення слухання справи чи розгляд справи за його відсутності не заявляв. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Статтею 174\~ЦПК України визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У порядку ст.\~178\~ЦПК України відповідач не скористався своїм правом подання до суду відзиву на позовну заяву та/або заяви із запереченням проти позову. Враховуючи вище наведене, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Згідно вимог ч.2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» від\~23\~лютого 2006\~року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи у продовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. ст. 1,3 ЦК України, ст.ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистогожиття людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст.15\~ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). Судом встановлено, що вироком Центрального районного суду м.Миколаєва від 25.08.2020 року у справі №490/704/20 [PERSON] визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено їй покарання у виді штрафу у розмірі 400 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 6800,00 гривень без позбавлення права керування транспортними засобами. Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України ,обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тобто, наявність вини в діях відповідача у настанні дорожньо-транспортної пригоди, в даному випадку, встановлена і не оспорюється. Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції то захист драв людини і основоположних, свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони. Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Внаслідок даної ДТП позивачу завдано тілесні пошкодження у вигляді переломів остюкових відростків 4-10 грудних хребців, перелому 7 ребра справа, забій грудної клітини, які могли утворитися від дії тупих твердих предметів. По ступеню тяжкості дані тілесні пошкодження відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості за ознаками тривалого розладу здоров`я (термін зростання кісток перевищує 21 добу). Дані тілесні пошкодження підтверджені консультаційними висновками спеціаліста від 05.11.2019 р., від 28.11.2019 р. Як вбачається з довідки лікуючого лікаря Фізор Я. від 14.09.2021 р. позивачу встановлено діагноз «Посттравматична міжреберна неврологія праворуч на рівні VII-VIII ребер. Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого №570 [PERSON] проходив стаціонарне лікування в неврологічному відділенні в період з 15.11.2021 по 26.11.2021 р.р. Відповідно до листа ПрАТ «Страхова компанія «ПРОВІДНА» від 30.09.2020 р. №17-05/4376 було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування витрат на лікування в розмірі 4313,00 грн. та моральну шкоду (5%)\~215,65 грн. Факт виплати страховою компанією вищевказаних сум позивачем підтверджено у позовній заяві. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до положень ч. 1ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно вимог ч. ч. 1, 2 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, серед іншого, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Приписами ч. ч. 3, 4 ст. 23 Цивільного кодексу Українипередбачено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Крім того, відповідно до ч. 1ст. 1168 ЦК Україниморальна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Як роз`яснено в п. п. 3,5,9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95 року за N 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, згідно методичних рекомендацій "Про відшкодування моральної шкоди", наданих Міністерством юстиції України листом від 13.05.2004 року за N 35-13/797, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Окрім того, в своїй постанові №643/7765/18 від 23.02.2022 року Верховний Суд зазначив, що з огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди» від\~31.03.1995\~року №4 (із змінами і доповненнями), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до переконання, що позивачу були спричинені моральні страждання, які полягали у погіршенні здоров`я та тривалому лікуванні наслідків ДТП, яке триває і по даний час, а також душевних страждань та нервового стресу перенесених під час ДТП та після. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про правомірність заявлених вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, яку він зазнав в результаті ДТП 29.10.2019 року за наслідками дій відповідача, визнаного вироком суду винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Судом встановлено, що порушення правил безпеки дорожнього руху з боку відповідача заподіяло позивачу моральні страждання, однак суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 149784,35 грн. оцінені ним суб`єктивно і є завищеними. Однак, враховуючи всі встановлені судом по справі обставини, суд, вважає за необхідне позов задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 30\~000, 00 грн. Частиною четвертою статті 10\~ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17\~Закону України\~"Про\~виконання рішень\~та застосування\~практики Європейського\~суду з\~прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейськоїкомісії з прав людини. Закон України\~"Про\~судоустрій і\~статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й відрізних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України"). Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Згідно із ч. 1ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та згідно п. 1 ч. 2ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідачів. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: partial