Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

У листопаді 2022 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , через представника - адвоката Степанова Олександра Леонідовича, звернулися до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачі є власниками квартири у [ADDRESS] . 17.08.2000 за вказаною адресою був зареєстрований [PERSON] . Відповідач у вказаній квартирі не проживає більше року. Реєстрація відповідача, який не проживає у спірній квартирі, є тягарем і тягне для позивачів додаткові витрати на утримання житла. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 30.12.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. 30.05.2023 відповідачем подано заяву про визнання позову. У судове засідання 30.05.2023 з`явилися представник позивачів та відповідач. Представник позивачів підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Відповідач визнав позовні вимоги. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Як вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] належить позивачам на праві власності, а саме на підставі свідоцтва про право власності, виданого на підставі розпорядження № 2569 від 30.08.2000 відділом приватизації Ватутінської районної державної адміністрації, [PERSON] та [PERSON] належить 2/3 частини на праві спільної сумісної власності, а [PERSON] та [PERSON] по 1/6 частини на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: 6-157, виданого 21.04.2015 П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою та свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: 6-158, виданого 21.04.2015 П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою відповідно. Відповідач зареєстрований в квартирі [ADDRESS] з 17.08.2000, що підтверджується копією паспорта відповідача та даними з Реєстру територіальної громади міста Києва. Рішенням Київської міської ради від 08.12.2022 № 5868/5909 вулицю Академіка Курчатова перейменовано на честь Ореста Левицького. Позивачі вказують, що відповідач більше року не проживає у вказаній квартирі та не сплачує комунальних платежів. Водночас відповідач у судовому засіданні зазначив, що не проживає за адресою зареєстрованого місця проживання близько двох років, комунальні платежі не сплачує. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 391 Цивільного кодексу України регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Згідно із ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За змістом ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За нормою ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого і визнання права власності. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно з вимогами ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Факт непроживання відповідача у квартирі підтверджується листом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» № 46-1551 від 05.08.2022, листом Деснянського УП ГУНП у місті Києві № 159-А3/125/49-22 від 09.08.2022, листом КМП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» Деснянського району міста Києва № 851 від 09.08.2022, поясненнями відповідача, наданими у судовому засіданні. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК Ураїни у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на те, що відповідач визнав заявлені позивачами позовні вимоги, і судом не встановлено того, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Враховуючи положення ст. 141, 142 ЦПК України з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню 50% судового збору, сплаченого позивачами за подання позову.

Outcome: approved