Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-18 00:00:00

26.12.2022 року позивач [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] про стягнення аліментних платежів, в якому просила суд, стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , паспорт громадянина України [NUMBER] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 16.02.2022 (з дня подання позову до Лисичанського міського суду в Луганській області) і до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.07.2007 року між сторонами укладено шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб, виданим Артемівським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського МУЮ, актовий запис № 520. Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] батьком якого є відповідач. Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 03.08.2019 року, шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу, спільний син проживає із позивачем та знаходиться на її повному утриманні. Позивач вказує, що угоду про сплату аліментів з відповідачем не укладала. Відповідач є працездатним, працює начальником відділу поліції № 3 Покровського районного управління поліції ГУНП в Донецькій області. Вказує, що аліменти відповідач нікому не платить, стягнень по виконавчим документам з відповідача не проводиться, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків немає. Відповідно до вимог ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, позивач вказує, що нею 16.02.2022 року до Лисичанського міського суду Луганської області було подано позовну заяву про стягнення аліментів, яка була внесена до системи автоматизованого розподілу (номер провадження - 2/415/1036/22), однак відповідно до частини сьомої ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний суд розпорядженням від 06.03.2022 року № 1/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ на Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області. Зазначила, що на її звернення до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області, отримала відповідь про те, що за вказаною справою в Єдиному державному реєстрі судових рішень не міститься жодного судового рішення. 10.01.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито позовне провадження, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 14.03.2023 року відповідачем через канцелярію суду зареєстровано відзив на позовну заяву, в якому останній вказав, що з 2015 року добровільно сплачує грошові кошти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , які із свого розрахункового рахунку переказує на рахунки, які йому надавалися [PERSON] . Так, з 01.12.2022 року по 01.03.2023 року було перераховано на вказані рахунки 75000,00 гривень. Вказував, що з 31.08.2019 року перебуває у шлюбі з [PERSON] . Від спільного подружнього життя має малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Дружина [PERSON] на момент розгляду справи не працює, перебуває у соціальній відпустці по догляду за дитиною, тобто перебуває з дитиною на його утриманні. Крім того вказував, що на його утриманні перебуває дитина [PERSON] від попереднього шлюбу. Заперечував щодо сплати аліментів, починаючи з 16.02.2022 року (з дня подання позову до Лисичанського міського суду Луганської області) через безпідставність. Просив звільнити від сплати судового збору так як є учасником бойових дій. Просив позовну заяву задовольнити частково та стягнути з нього аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/6 частини усіх видів доходів щомісячно, починаючи з дати подачі позову до Києво-Святошинського районного суду Київської області. 12.04.2023 року представник позивача через канцелярію суду зареєстрував заяву про уточнення анкетних даних позивача у зв`язку із зміною прізвища, в якій просила суд змінити її анкетні дані, а саме прізвище « [PERSON] » змінити на « [PERSON] ». 12.04.2023 року представник позивача через канцелярію суду зареєстрував відповідь на відзив, в якій зазначив, що запропонований відповідачем механізм зменшення розміру аліментів до 1/6 усіх доходів щомісячно спрямований на порушення балансу, коли одна дитина буде знаходитися у більш вигідному матеріальному становищі за іншу. Щодо перебування на утриманні відповідача - [PERSON] - доньки його теперішньої дитини від першого шлюбу, відзначав, що будь-яких доказів, спрямованих на підтвердження факту майнової підтримки дитини замість рідного батька відповідачем не надано. Так само не надано доказів того, що рідний батько [PERSON] ухиляється від виконання свого батьківського обов`язку щодо матеріального утримання його доньки. Крім того, зазначав, що позивач заперечує щодо твердження відповідача про добровільну сплату аліментів у період з 2015 року по 2023 рік. Щодо заперечення відповідача про стягнення аліментів за період з 16.02.2022 року (дня подання позову до Лисичанського міського суду Луганської області) вказував, що факт звернення у лютому 2022 року до суду позивача вказує на те, що вона вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача та нею були вичерпані будь-які інші можливості спромогтися майнової підтримки від батька [PERSON] . На підставі вище наведеного, просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 19.05.2023 року позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися. Представник позивача через канцелярію суду зареєстрував заяву, в якій просив суд здійснювати розгляд справи у його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити. 19.05.2023 року відповідач в судове засідання не з`явився. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши надані письмові докази у сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 14.07.2007 року між сторонами укладено шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб, виданим Артемівським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського МУЮ, актовий запис № 520. Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] батьком якого є відповідач. Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 03.08.2019 року, шлюб між сторонами розірвано. Законодавцем положенням ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. ч. 7, 10 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України. Так, відповідно до положень ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Як роз`яснено в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд враховує вимоги ст. ст. 182, 183 СК України. Як встановлено судом, спільна дитина сторін [PERSON] , [INFO] проживає разом з позивачем. При цьому, суд зважає, що обов`язок з утримання дитини покладений на обох батьків. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати для них необхідні передумови для їх розвитку і забезпечення організації їх життя, також враховує розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Урахувавши наведені обставини, суд дійшов висновку що доводи позивача про стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача та доводи відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, є необґрунтованими, оскільки позивачем та відповідачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження отримання/витратою відповідачем таких доходів, які б давали підстави для відступлення від встановленого законодавством рекомендованого розміру аліментів на одну дитину, відтак суд дійшов висновку про присудження аліментів на одну дитину у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Також суд не може визнати обґрунтованими твердження позивача про наявність підстав стягнення аліментів починаючи з 16.02.2022 року у зв`язку з тим, що позовну заяву [PERSON] пред`явила вказаний позов до Києво-Святошинського районного суду Київської області 14.12.2022 року. З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги щодо стягнення з [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , паспорт громадянина України [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] , місце проживання: [ADDRESS] ) аліменти на користь [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] , адреса місця проживання: [ADDRESS] ) на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи стягнення з 14.12.2022 року і до досягнення дитиною повноліття. Враховуючи обставини справи та надані сторонами докази, на переконання суду, вказаний розмір присуджених аліментів буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому, суд вважає на необхідне зазначити наступне. За змістом ч. 8 ст. 7, ч. 2 ст. 150, ст. 180 СК України, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Так, частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, а тому у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Рішення підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць, відповідно до ст. 430 ЦПК України.

Outcome: partial