Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва із заявою про встановлення факту смерті її бабусі [PERSON] , [INFO] , в м. Мелітополь, Запорізької області, Україна. Заява обґрунтована тим, що заявник є внучкою [PERSON] , яка померла [INFO] в місті Мелітополь, Запорізької області, Україна, однак у неї відсутня можливість отримати свідоцтво про смерть померлої особи на території України, оскільки документ, який стосується підтвердження факту смерті, не відповідає законодавству України, виданий непередбаченим законодавством України органом, а тому є недійсним і не створює правових наслідків. Заявник вказує, що встановлення факту смерті необхідно для державної реєстрації смерті померлої особи, проведеної державним органом України та отримання відповідного документа - свідоцтва про смерть згідно із чинним законодавством. [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, у прохальній частині заяви просила розглянути справу за її відсутності. Представник заінтересованої особи - Солом`янського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши подану заяву та додані до неї матеріали, проаналізувавши надані докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є онукою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження заявника, виданим 18 січня 1993 року Кіровською сільською радою Токмацького району, актовий запис №1, свідоцтвом про укладення шлюбу заявником виданим Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 21 квітня 2022 року, актовий запис №670, свідоцтвом про народження її матері - [PERSON] , виданим 19 лютого 1974 року Жовтневим районним РАЦС, актовий запис №362, копії яких містяться в матеріалах справи. [INFO] в м. Мелітополь, Запорізької області, Україна померла бабуся заявника [PERSON] , на підтвердження чого надано лікарське свідоцтво про смерть № 887 від 21.11.2022 року. Заявник також надав суду на підтвердження факту смерті [PERSON] довідку про причину смерті, в якій причинами смерті зазначено: хронічна ниркова недостатність, хронічний гломерулонефрит. Також судом встановлено, що з метою реєстрації факту смерті [PERSON] , заявником подано заяву до Солом`янського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві, однак, 27.01.2023 за № 03/33.9-87 отримано Відмову у проведенні державної реєстрації смерті з роз`ясненням судового порядку встановлення юридичного факту смерті на окупованій території України. Звернення до суду з заявою про встановлення факту смерті необхідно для подальшої реєстрації цього факту в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного документа - свідоцтва про смерть згідно із чинним законодавством України. За правилами п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з ч. 2 ст. 317 ЦПК України визначено, що справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Суд враховує, що згідно з ч. 1 ст. 317 ЦПК України (в редакції Закону України № 2345-IX від 01.07.2022, який набрав чинності 07.08.2022) заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Так, відповідно до Наказу Міністерства реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 року «Про затвердження Переліку, територій, на яких ведуться (велись) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», зареєстрованому в Міністерстві Юстиції України 23.12.2023 за №1668/39004 уся територія Мелітопольського району Запорізької області з 25 лютого 2022 року є Тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України. Зокрема, до розділу II Переліку територій тимчасово окупованих Російською Федерацією зазначено всю територію Мелітопольського району Запорізької області України. Згідно з ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції України та законів України. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Згідно з ст. 18 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Разом з тим, ч. 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22.10.2018 у справі № 235/2357/17 викладено правову позицію, згідно з якою документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. За змістом ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. В рішенні ЄСПЛ від 10.05.2001 у справі «Cyprus v. Turkey» (заява № 25781/94) ЄСПЛ вказав, що «зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів далеке від абсолютного. Для людей, які проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним від влади de facto, включаючи й їхні суди; і саме в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які стосуються сказаного, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, зокрема і цим. Думати інакше означало б зовсім позбавити людей, які проживають на цій території, всіх їхніх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, це також означало б позбавити їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать (§ 96).» Надані суду документи, які видані незаконно створеними органами, дозволяють встановити фактичні обставини, необхідні для вирішення справи. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що надані заявником докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують факт смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території, у зв`язку із чим вимоги заяви про встановлення факту смерті особи підлягають задоволенню. Разом з тим, суд звертає увагу, що ч. 2 ст. 319 ЦПК України встановлено, що рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Частиною 4 ст. 317 ЦПК України передбачено, що ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Аналогічні положення містяться і в п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України. Відповідно до п. 15 р. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.10.2000 за № 719/4940, якщо державна реєстрація смерті проводиться на підставі рішення суду про оголошення особи померлою або встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, надісланого судом, свідоцтво про смерть оформлюється та видається заявнику під час його звернення до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Outcome: approved