Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

У травні 2018 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про відшкодування затрат понесених на будівництво будинку. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилалася на те, що є матір`ю [PERSON] , який перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] . За час перебування у шлюбі подружжям було набуто у власність земельну ділянку площею 0,0998 га за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222485900:03:008:0246. Право власності на земельну ділянку було зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20 липня 2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, вказану земельну ділянку [PERSON] вважає спільним сумісним майном подружжя. В подальшому на земельній ділянці було розпочате будівництво житлового будинку, яке велося за рахунок коштів, які заощаджувала для потреб сина та надала подружжю [PERSON] на купівлю будівельних матеріалів та проведення робіт з будівництва будинку. Крім того, позивачка зазначає, що на будівництво вказаного будинку були вкладені значні трудові зусилля. Так, позивачка стверджувала, що у грудні 2014 року між ТОВ «Проектно-будівельною компанією України» (Підрядник) та [PERSON] (Замовник) було укладено договір №2014/12/25 від 25 грудня 2014 року, відповідно до умов якого Замовник доручає, а Підрядник зобов`язується поставити та передати у власність будівельні матеріали по об`єкту, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на умовах вказаного договору. На виконання даного договору, Підрядником були виконані умови договору в повному обсязі, а Замовником прийняті будівельні матеріали на загальну суму 364\~743,36 грн. Крім того, позивачка зазначає, що у грудні 2014 року між ТОВ «Проектно-будівельною компанією України» (Підрядник) та [PERSON] (Замовник) було укладено договір №2014/12/26 від 26 грудня 2014 року, відповідно до умов якого Замовник доручає, а Підрядник виконує будівельні роботи по об`єкту, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На виконання даного договору, Підрядником були виконані умови вказаного договору в повному обсязі та відповідно до актів виконаних робіт [PERSON] сплатила Підряднику в зальному 624\~279,00 грн. Позивачка вважала, що загальна сума витрат, понесених нею на будівництво будинку, становила 989\~022,32 грн. Крім того, позивачка вказує, що між нею та подружжям існувала домовленість про повернення в майбутньому грошових коштів, наданих [PERSON] на будівництво будинку. Проте, вказане зобов`язання з повернення грошових коштів виконане не було, в чому [PERSON] вбачала порушення свого цивільного права. Позивачка також звертає увагу суду на те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] , було розірвано, а частину коштів, отриманих за продаж земельної ділянки, на яку розповсюджувався режим спільної сумісної власності подружжя, [PERSON] відшкодовано не було. Оскільки право власності на земельну ділянку, на якій було зведено житловий будинок, було зареєстроване за [PERSON] , то позивачка вважала, що сума понесених нею витрат на будівництво будинку підлягає стягненню саме з [PERSON] . Крім того, позивачка вважала, що має право на визнання права власності на частину вищевказаної земельної ділянки, оскільки надавала подружжю частину грошових коштів на придбання цієї земельної ділянки. Враховуючи вищенаведене, [PERSON] з врахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог від 07 березня 2018 року просить суд: 1.стягнути з [PERSON] , на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 989\~022,32 грн, в якості відшкодування затрат на будівництво житлового будинку, що розташований на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] ; 2.вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 березня 2018 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. У квітні 2018 року до суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, в якій остання посилається на те, що позовні вимоги вважає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідачка зазначає, що на час звернення з цим позовом не є власником спірної земельної ділянки. Також вказує, що помилковими є посилання позивачки на те, що вона виділяла кошти на будівництво будинку як член сім`ї відповідачки. Крім того, позивачкою не було доведено наявність угоди між нею та колишнім подружжям щодо надання коштів для будівництва будинку з наступним поверненням цих коштів. Відповідно до розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 жовтня 2018 року № 624 на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 11 липня 2018 року про відсторонення судді [PERSON] від здійснення правосуддя, рішення зборів суддів від 13 липня 2018 року призначено повторний автоматизований розподіл справи за результатами якого справу призначено судді Пінкевич Н.С. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 06 листопада 2019 року закрив підготовче провадження у справі, а справу призначив до розгляду. В процесі розгляду справи померла позивачка [PERSON] та до участі у справі був залучений у якості правонаступника її син [PERSON] як єдиний спадкоємець відповідно до матеріалів спадкової справи. Відповідно до розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2020 року № 1054 в зв`язку з перебуванням судді Пінкевич Н.С. у соціальній відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, призначено повторний автоматизований розподіл справи за результатами якого справу призначено судді Фінагеєвій І.О. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 січня 2021 року справу прийнято до розгляду, призначено судове засідання. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 22 квітня 2021 року залучив до участі у справі [PERSON] та [PERSON] , а ухвалою від 01 червня 2021 року [PERSON] , в якості правонаступників померлого позивача [PERSON] . У жовтні 2021 року до суду надійшла заява [PERSON] про відмову від позову, в якій остання просить суд прийняти її відмову від позову та закрити провадження у справі. У вересні 2022 року судом отримано заяву [PERSON] про відмову від позовних вимог, в яких позивач просить суд прийняти відмову від позову та закрити провадження у справі. Зазначає, що наслідки відмови від позову йому відомі. Ухвалою від 02 березня 2023 року заяву позивачів [PERSON] та [PERSON] про відмову від позову у даній цивільній справі задоволено. Прийнято відмову позивачів [PERSON] та [PERSON] від позову у цивільній справі за позовом [PERSON] , правонаступником якої був [PERSON] , правонаступниками якого є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про відшкодування витрат, понесених на будівництво будинку. Провадження у справі в цій частині закрито в зв`язку із відмовою позивачів від позову. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату час та місце слухання справи сповіщена належним чином, причини неявки не повідомила. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5\~ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в процесуальних заявах, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] з врахуванням уточнень вважала порушеним її цивільне право на майно, а саме на грошові кошти у розмірі 989\~022,32 грн, які [PERSON] на переконання первісної позивачки зобов`язувалася разом зі своїм чоловіком повернути у майбутньому. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 17 червня 1986 року відділом РАЦС Подільського райвиконкому. Зі змісту постанови Київського апеляційного суду від 02 вересня 2019 року у справі № 369/7613/17, копія якої знаходиться в матеріалах справи, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] з 02 вересня 1989 року до 24 січня 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі. За договором купівлі-продажу земельної ділянки, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 20 липня 2013 року та зареєстрованого в реєстрі за номером 2991, [PERSON] набула у приватну власність земельну ділянку, кадастровий номер 3222485900:03:008:0246, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 02 вересня 2019 року у справі № 369/7613/17, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 09 червня 2021 року, встановлено, що земельна ділянка, кадастровий номер 3222485900:03:008:0246, розташована за адресою: [ADDRESS] , була придбана за особисті кошти [PERSON] , а отже є її особистою приватною власністю і вказана обставина в розумінні статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. 25 грудня 2014 року між ТОВ «Проектно-будівельна компанія України» та [PERSON] було укладено договір № 2014/12/25, за умовами якого ТОВ «Проектно-будівельна компанія України» зобов`язувалося на умовах оплатності договору передати у власність [PERSON] будівельні матеріали та доставити їх за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору підряду від 26 грудня 2014 року № 2014/12/26 ТОВ «Проектно-будівельна компанія України» зобов`язувалося на умовах оплатності виконати будівельні роботи на об`єкті за адресою: [ADDRESS] . Замовник згідно вказаного договору [PERSON] . Згідно з актами виконаних робіт від 09 січня 2015 року, 13 січня 2015 року, 20 січня 2015 року, 21 січня 2015 року до договору від 26 грудня 2014 року № 2014/12/26 ТОВ «Проектно-будівельна компанія України» виконало будівельні роботи з підготовки будівельного майданчика, монтажу плит перекриття, кладки стін, монтажу блоків, встановлення і монтажу металочерепиці, а замовник [PERSON] оплатила вказані види робіт у повному обсязі. Відповідно до будівельного паспорта № [NUMBER] на земельну ділянку на будівництво житлового будинку та господарських будівель в [ADDRESS] від 2013 року забудовником є власник земельної ділянки [PERSON] . За змістом висновку експерта від 19 квітня 2018 року № 7/07-2017 дійсна вартість будівельних матеріалів та експлуатації машин і механізмів при будівництві житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , визначена за допомогою витратного методичного підходу в період з травня 2014 року до грудня 2017 року, складає 1\~389\~432 грн. За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 31 липня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красновською Т.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 1092, [PERSON] продала, а [PERSON] купив земельну ділянку кадастровий номер 3222485900:03:008:0246, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого\~немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й\~охоронювані законом інтереси. Звертаючись до суду з цим позовом, первісний позивач [PERSON] вважала, що її цивільне право порушене шляхом продажу відповідачкою земельної ділянки разом з об`єктом нерухомості, витрати на будівництво якого вона понесла, а відповідачка зобов`язувалася повернути кошти, витрачені на будівництво позивачкою, проте зобов`язання не виконала. Згідно зі статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого\~протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в\~порядку, визначеному законом.\~Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Аналогічний підхід до врегулювання правовідносин у сфері володіння власністю демонструє цивільне законодавство. За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частино першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. В розумінні розділу 13 ЦК України грошові кошти є майном. Положеннями частин першої та другої та третьої статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша та друга статті 321 ЦК України). За змістом частини другої статті 325 ЦК України фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. (стаття 328 ЦК України). За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає Заявляючи позовну вимогу про відшкодування грошових коштів, витрачених на будівництво житлового будинку, первісна позивачка [PERSON] наголошувала на тому, що нею були понесені витрати на будівництво житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що земельна ділянка за вказаною адресою належить відповідачці [PERSON] на праві приватної власності, забудовником на вказаній земельній ділянці є також [PERSON] . В той же час, замовником виконання переліку будівельних робіт за вказаною адресою згідно з матеріалами справи є [PERSON] . Будівельні роботи були нею оплачені та в подальшому відповідно до тверджень [PERSON] мали бути відшкодовані їй подружжям [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, [PERSON] вважає, що між нею та відповідачкою [PERSON] виникли правовідносини щодо зобов`язання відшкодувати грошові витрати, понесені за оплату виконання будівельних робіт на земельній ділянці, належній на праві приватної власності [PERSON] . Зобов`язанням\~є правовідношення,\~в якому\~одна сторона\~(боржник)\~зобов`язана\~вчинити на\~користь другої\~сторони (кредитора)\~певну дію\~(передати\~майно,\~виконати роботу,\~надати послугу,\~сплатити гроші\~тощо)\~або утриматися\~від вчинення\~певної дії\~(негативне\~зобов`язання),\~а кредитор\~має право\~вимагати від\~боржника виконання\~його обов`язку. Зобов`язання\~виникають з\~підстав,\~встановлених\~статтею 11\~цього\~Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (статті 509 ЦК України). За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Положеннями частини першої статті 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до вимог статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є\~невинуватою,\~якщо вона\~доведе,\~що вжила\~всіх залежних\~від неї\~заходів щодо\~належного виконання\~зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Матеріали справи не містять доказів того, що між забудовником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої, виникли договірні правовідносини, які породили правовий обов`язок з відшкодування [PERSON] [PERSON] витрат на будівельні матеріали та проведення будівельних робіт на вищевказаній земельній ділянці. Первісною позивачкою [PERSON] , як і її правонаступником не надано жодного доказу на підтвердження наявності договірних зобов`язань із [PERSON] та [PERSON] про надання грошових коштів на будівництво житлового будинку позивачкою та відповідно обов`язку відшкодування вказаних грошових коштів відповідачкою. Враховуючи вищенаведене, суд не уповноважений на підставі припущень втручатися у право власності на майно, а саме на грошові кошти відповідачки шляхом зобов`язання її відшкодувати [PERSON] , а в подальшому її правонаступнику витрати за проведення будівельних робіт на належній відповідачці на праві приватної власності земельній ділянці. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed