Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

07.04.2023 [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] , в якому просила суд виселити [PERSON] з будинку [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення; стягнути з відповідача судовий збір за подання позовної заяви в сумі 1073 грн 60 коп. та витрати на юридичну допомогу в сумі 2,000 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачці на підставі договору купівлі-продажу від 09.07.2006, посвідченого нотаріусом Любашівської державної нотаріальної контори Одеської області та зареєстрованому в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19.06.2006, є власником будинку [ADDRESS] . Разом з позивачкою в будинку проживає її співмешканець відповідач [PERSON] та її діти [PERSON] та [PERSON] . Зі своїм співмешканцем шлюбно-сімейні стосунки давно закінчились та вони не мають наміру їх відновлювати, спільного господарства вони не ведуть. Добровільно відповідач не бажає виселитись з її будинку. Окрім цього останнім часом відповідач ніде не працює, зловживає алкогольними напоями, влаштовує сварки та бійки, обзиває її та її дітей нецензурною лайкою, принижує її перед дітьми. Як наслідок відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за частинами 1 та 2 статті 173-2 КУпАП. У зв`язку з викладеним позивачка вимушена звернутися до суду із вищевказаним позовом. Савранський районний суд Одеської області ухвалою від 27.04.2023 прийняв цивільний позов [PERSON] до розгляду, відкрив провадження у справі, вирішив проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін 31 травня 2023 року; встановив відповідачу п`ятнадцятиденний строк із дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву; встановив позивачу п`ятиденний термін з дня отримання відзиву на позовну заяву для подання до суду відповіді на відзив, а відповідачу - п`ятиденний термін з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечень щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів В судовому засіданні позивачка [PERSON] разом зі своїм представником адвокатом Савченком С.М. заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, виходячи з підстав, наведених у позові. Додатково просила долучити до матеріалів справи постанову Савранського районного суду Одеської області від 03.04.2023 № 512/236/23 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 173-2 КУпАП. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов визнав у повному обсязі та зазначив, що не заперечує проти виселення з будинку позивачки, оскільки має окреме зареєстроване місце проживання за адресою [ADDRESS] . Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач не скористався. За приписами частини 1 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За змістом частин 5,6 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 червня 2009 року зазначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до частин 3, 4 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Суд встановив, що на підставі договору купівлі-продажу будинку від 09.06.2006, посвідченого нотаріусом Любашівської державної нотаріальної контори Одеської області (а.с. 7) та зареєстрованому в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19.06.2006 (а.с. 8), позивачка [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] Відповідно до довідки виконкому Савранської селищної ради № 113 від 03.03.2023 до складу сім`ї позивачки [PERSON] входить син [PERSON] , донька [PERSON] та чоловік [PERSON] . Відповідно до копії паспорту позивачки зареєстрованим місцем проживання [PERSON] зазначено адресу: [ADDRESS] (а.с.4, зворотна сторона). Факт перебування позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, без реєстрації шлюбу не заперечувався відповідачем. Факти порушення відповідачем правил співжиття та вчинення домашнього насилля по відношенню до позивачки підтверджується копією постанови Савранського районного суду Одеської області від 03.04.2023 № 512/236/23 якою [PERSON] визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 173-2 КУпАП за обставин вчинення останнім домашнього насильства по відношенню до своєї дружини [PERSON] , яке мало місце 22.03.2023 року з огляду на притягнення [PERSON] до відповідальності за аналогічною статтею 13.10.2023. Згідно змісту постанови суду, домашнє насильство проявлялося у висловлюванні брутальною лайкою, Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, [PERSON] надав суду заяву, в якій свою вину вчиненому адміністративному правопорушенні визнав повністю. Вказана постанова суду не оскаржена, 14.04.2023 набрала законної сили (а.с. 25). Відповідно до інформації Савранської селищної ради Одеської області № 07-05/1207/1409 від 26.04.2023 (а.с. 17) у відповідь на запит суду відповідач [PERSON] у відповідності до відомостей, що містяться у реєстрі територіальної громади зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Вказане підтверджує той факт, що задоволення позову [PERSON] не призведе до порушення одного із основних прав відповідача, права на житло, оскільки у разі виселення з квартири позивача, він матиме можливість проживати у квартирі, власником якої являється. Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 47Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону а рішенням суду. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно зі статтею 157, частиною першою статті 116 ЖК УРСР виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, які систематично руйнують чи псують жиле приміщення або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. Статтею 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19). Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Частиною 1 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За приписами частини 1 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 червня 2009 року зазначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Отже, визнання позову відповідачкою, яка не обмежена у даному праві, не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому може бути прийняте судом. Оцінюючи вимогу про виселення [PERSON] з будинку [ADDRESS] на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, ураховуючи вказані обставини, беручи до уваги наявність у відповідача зареєстрованого місця проживання та його позицію щодо можливості проживання за зареєстрованим місцем проживання, суд вважає, що його виселення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету, ґрунтується на законі, не становитиме неспівмірного втручання в його право на житло та не буде надмірним тягарем та не призведе до порушення його прав, гарантованих статтею 8 Конвенції, при цьому забезпечить належний захист порушеного права позивача. Давши мотивовану оцінку кожному аргументу, наведеним сторонами, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд, з урахуванням факту визнання відповідачем позовних вимог в повному обсязі, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн, що підтверджується квитанцією від 03.23.2023 (а.с. 1). Тому, з відповідача, в силу частини 1 статті 141 ЦПК України, необхідно стягнути на користь позивачки документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 1073,60 грн. Крім того, у позовній заяві позивачка [PERSON] просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь понесені судові витрати на правову допомогу. На підтвердження витрат позивача на правову допомогу разом із позовною заявою надано суду копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги, що виданий на підставі договору про надання правової допомоги № 19 від 25.03.2023; квитанцію про оплату правової допомоги № б/н. Відповідно до квитанції № б/н [PERSON] сплачено адвокату Савченко С.М. послуги у сумі 2000 грн (а.с. 13). За змістом частин 1 - 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною 8 статті 141 ЦПК України закріплено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Враховуючи положення статей 137 та 141 ЦПК України, сторона має право на відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката за умови подання нею до суду заяви про відшкодування таких судових витрат, яка подана до судових дебатів у справі, подання доказів таких витрат (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, здійснені ним витрати, необхідних для надання правничої допомоги, тощо) до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду у справі. Як вбачається з позовної заяви, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді, становить 2 000 грн. Докази понесених судових витрат на правничу допомогу подано стороною позивача у строк, передбачений частиною 8 статті 141 ЦПК України. Водночас, суд зауважує, що клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідачем подано не було, а відповідною нормою ЦПК України не передбачено зменшення такого розміру судом за відсутності відповідного клопотання. Відтак, суд вважає, що вимога про стягнення із відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] понесених судових витрат на правничу допомогу в сумі 2 000 грн є обґрунтованою, підтвердженою належними доказами, співмірною зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а, отже, є такою, що підлягає до задоволення. Враховуючи наведене,

Outcome: approved