Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

16 грудня 2022 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшов позов КНП «Миколаївський обласний Будинок дитини» в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON] , в якій просить позбавити батьківських прав останню стосовно її малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] та стягнути аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідачки, але не менше 50% для дитини відповідного віку на користь установи чи фізичних осіб, на утриманні яких буде перебувати дитина. Як на підставу позовних вимог посилається на те, що 24.11.2021 Заводським районним судом м. Миколаєва позбавлено [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , 2020 р.н.. З [INFO] по теперішній час [PERSON] знаходиться в КМН «Миколаївський обласний Будинок дитини». Під час розгляду справи, якою батька позбавлено батьківських прав, мати дитини - [PERSON] відвідувала малолітнього сина, планувала повернути на виховання сина. Після завершення слухання справи з матір`ю проводилась робота Службою у справах дітей щодо повернення дитини на її виховання, мати зобов`язувалася забрати сина. Однак вона взятих на себе зобов`язань не виконала. Викладені обставини свідчать про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, тому позивач змушений звернутись до суду. 23 грудня 2022 року по даній справі відкрито провадження, призначено підготовче засідання. 11 квітня 2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. До судового засідання представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує просить позов задовольнити, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила, відзиву до суду не надіслала. Представник третьої особи подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує. Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06). У зв`язку з цим, відповідно до положень ст. 280-281 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. Дослідивши матеріали справи суд приходить до такого. Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована ) та ч.ч. 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин мають здійснюватися з урахуванням інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі «6» проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 51 Конституції України закріплений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Також вказаною статтею Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Аналогічна норма закріплена у статті 80 СК України, відповідно до якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон) кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у міжнародному праві та національному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Враховуючи наведене, позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дитини. Позбавлення батьківських справ завжди є результатом протиправної, винної поведінки. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з п.2 ч.1 ст. 164 СК України, якщо батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, то вони можуть бути позбавленні батьківських прав. Пленум Верховного Суду України в пунктах 15, 16 Постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто, прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] є матір`ю [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження Серія [NUMBER] , видане Заводським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 24 березня 2021 року). 27 травня 2020 року рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 419, [PERSON] , [INFO] надано повну цивільну дієздатність. Відповідно до рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 18 березня 2021 року № 198, [PERSON] , [INFO] відібрано у батьків, [PERSON] , [PERSON] , влаштовано дитину до КНП «Миколаївський обласний Будинок дитини». Батько дитини - [PERSON] , позбавлений батьківських прав на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєві від 24.11.2021 року, яке набрало законної сили 28.12.2021 (справа №487/1948/21). В задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав [PERSON] відмовлено, виходячи з інтересів дитини, а також того, що мати запевнила суд, що змінила ставлення до виховання дитини, яку хоче забрати додому. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Миколаївської міської ради, до цього часу мати не вжила жодних заходів для повернення дитини. Орган опіки та піклування виконкому ММР вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] . Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до переконання, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, щодо своєї дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, підготовкою до самостійного життя. Неявку в судове засідання відповідача та відсутність заперечень проти позову про позбавлення її батьківських прав, свідчить про втрату інтересу до її дитини. Отже зазначені вище фактори, суд розцінює, як ухилення відповідача від виховання своєї дитини, яка свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками. Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення, виходячи з інтересів дитини. Також суд вважає обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню вимогу про стягнення з відповідача аліментів на дитину, виходячи з такого. Відповідно до ч.2 ст.166 СК України - особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно ст.ст.180-182 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На виконання цього обов`язку за рішенням суду можуть стягуватися аліменти, розмір яких визначається з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, платника аліментів, наявності у останнього інших утриманців та інших обставин, що мають істотне значення. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частина 3 статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. З урахуванням викладеного, та виходячи із принципу справедливості, добросовісності та розумності (ч. 9 ст. 7 СК України), суд вважає за можливе стягнути з відповідача на утримання дитини аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви - 22 листопада 2022 року (згідно поштового штемпелю) та до повноліття дитини, на користь позивача. Крім того, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з дотриманням положення ст.4 Закону України «Про судовий збір», з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 992,40 грн за кожну вимогу, а всього 1 984,80 грн.

Outcome: approved