Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

Департамент економіки та розвитку Черкаської міської ради звернувся до Придніпровського районного суду м.Черкаси з позовною заявою до приватного нотаріуса Фіщук Віри Яківни та просить стягнути дебіторську заборгованість за договором оренди об`єкта нерухомості №1161 від 12.05.2014 року у сумі 28743.34 грн та пеню у сумі 1410.95 грн., а також судові витрати в сумі 2270.00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 12.05.2014 року між Департаментом економіки та розвитку ЧМР та приватним виконавцем Фіщук В.Я. укладено договір оренди об`єкта нерухомості №1161. Відповідно до умов Договору відповідач отримав у строкове платне користування нерухоме майно, а саме нежитлові приміщення першого поверху офісу №1-7, літ А-1, загальною площею 15.40 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Договір оренди укладено з 12.05.2014 року по 31.12.22024 року. Також договором встановлено, що відповідач зобов`язаний сплачувати оренду плату, яка встановлюється з розрахунку на один місяць, а також перераховується щомісячно до 20 числа місяця, за який провожиться розрахунок. Станом на 10.12.2021 року заборгованість по орендній платі за договором оренди становить 28743.34 грн. за період січень-грудень 2021 року. Взяті на себе зобов`язання за договором відповідач не виконує, систематично порушує договірні відносини в частині оплати за використання орендованого комунального майна. Враховуючи вищенаведене, позивач звернувся з даним позовом про стягнення з відповідача 28743.34 грн. заборгованості по орендній платі, 1410.94 грн. нарахованої пені,. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 15 лютого 2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Дана цивільна справа визнана судом малозначною і розглядається в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом просмерть. \~ \~ \~ \~16 січня 2023 року ухвалою суду витребувано у приватного нотаріуса Велікової Н.А. копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] \~ \~ \~ \~ [INFO] ухвалою суду залучено до участі в справі правонаступника померлої [PERSON] [PERSON] . В судове засідання представник позивача за довіреністю Прокопчук А. не з`явився, подав заяву, в якій просить розгляд справи проводити без участі представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти винесення заочного рішення. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання. Адресована кореспонденція повернулась до суду без вручення, з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що у контексті положень п.\~3 ч.\~8 ст.\~128, ст.\~131 ЦПК України, суд вважає, як повідомлення відповідача належним чином. Слід також зазначити, що згідно з положеннями ст.\~8 ЦПК України, інформація про рух справи є відкритою, оприлюдненою на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою можливо дізнатися необхідну інформацію щодо справи. Відзив на позовну заяву не подано. Враховуючи вище викладене, суд вважає, що відповідач по справі про розгляд справи повідомлений належним чином. Відповідно до вимог ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу відповідно до вимог ст. 281 ЦПК України. Враховуючи вище викладене, та той факт що відповідач належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, але не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідачі не подали відзив; а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Враховуючи думку представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 12.05.2014 року між Департаментом економіки та розвитку ЧМР та приватним виконавцем Фіщук В.Я. укладено договір оренди об`єкта нерухомості №1161. Предметом договору, згідно до п.1 Договору визначено, що у порядку та на умовах, визначених договором, Орендодавець зобов`язується передати Орендареві, а Орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування нежитлове приміщення, що належить до міської комунальної власності на 4 підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно (індексний номер: 17940575), виданого Реєстраційною службою Черкаського міського управління юстиції Черкаської області 18.02.2014 року. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 17940828, виданого Реєстраційною службою Черкаського міського управління юстиції Черкаської області від 18.02.2014 року, нежитлове приміщення зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 295458771101, номер запису про право власності 4710733. Пунктом 1.2.1, 12.2, 1.2.3. Договору вид - нежитлове приміщення офісу №1, а саме - приміщення першого поверху 1-7, літера А-1; адреса (місцезнаходження): м Черкаси бул.Шевченка, 268/1, загальна площа - 15,40\~кв.м. згідно з планом. При передачі Об`єкта складається Акт прийому-передачі, який підписується сторонами. В Акті відображається санітарно-технічний стан Об`єкта (п.3.1). Об`єкт вважається переданим в оренду з моменту підписання Акту, зазначеного у п.3.1 Договору (п.3.2) Згідно з п.4.1 Договір оренди укладено на термін з 12 травня 2014 року по 31 грудня 2023 року. Відповідно до п.5.2 Договору оренда плата встановлюється з розрахунку на один місяць. \~ \~ \~ \~Умовами договору передбачено, що встановлена орендна плата перераховується щомісячно до 20 числа місяця , за який проводиться розрахунок. В платіжних документах чітко вказується період за який проводиться оплата та номер договору (п.5.5. Договору). \~ \~ \~ \~За порушення строків внесення орендної плати, встановлених в п.п.5.5 Договору Орендарем сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день несплати у розмірі подвійної ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня. Пеня сплачується в десятиденний термін від дня нарахування.(п.9.2) \~ \~ \~ \~За змістом п.10.1 договору, останній набуває чинності в момент, визначений у п.3.2. Договору. \~ \~ \~ \~ За умовами п.10.6 Договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду, господарського суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань по договору та з інших підстав, передбачених чинним законодавство. \~ \~ \~ \~07.06.2021 позивач звернувся до [PERSON] з листом-пропозицією, в якій зазначив, що станом на 20.06.2021 за договором №1161 рахується заборгованість в сумі 13000.78 грн, за січень-травень 2021 року. Також запропоновано звернути до департаменту економіки та розвитку та надати документи, які б підтверджували страхування об`єкту, як це передбачено Договором оренди. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України). Згідно із статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Згідно з частиною 3 статті 283 Господарського кодексу України об`єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання. Відповідно до статті 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» відносини щодо оренди майна, що перебуває у комунальній власності регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно із статтею 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Відповідно до статті 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Державну політику у сфері оренди здійснюють: Кабінет Міністрів України, а також Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо державного майна; органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим; органи місцевого самоврядування - щодо майна, яке перебуває в комунальній власності. Згідно з положеннями ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму, плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі. Частиною 2 ст. 795 ЦК України внормовано, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється. Відповідно до ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. З матеріалів справи вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача орендні платежі у розмірі 28743.34 грн за фактичне користування орендованим приміщенням. Відповідач документів, які б підтверджували оплату ним заборгованості перед позивачем в повному обсязі в сумі 28\~743.34 грн. або спростовувати доводи останнього, суду не надав. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати у розмірі 28743.34 грн. є обґрунтованою. Щодо вирішення спору в частині вимоги про стягнення пені за прострочення здійснення оплати за фактичне користування майном суд зазначається наступне. У відповідності до приписів ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. В ст. 549 ЦК України встановлено, що пенею є вид неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Умовами п. 9.2 договору передбачено, що за порушення строків внесення орендної плати, встановлених в п.п.5.5 Договору Орендарем сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день несплати у розмірі подвійної ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня. Пеня сплачується в десятиденний термін від дня нарахування. Отже на період фактичного користування майном на відповідача поширюється і відповідальність за несвоєчасне внесення орендних платежів, обумовлених договором між сторонами. Враховуючи, що сторонами за взаємною згодою визначено саме такі умови договору (п.9.2 договору), що прямо не заборонено чинним законодавством і є реалізацією вільного волевиявлення сторін під час визначення умов договору, суд приходить до висновку про наявність підстав для нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за невиконання орендарем обов`язку щодо вчасної сплати орендних платежів за фактичне користування майном. Зазначена право позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.07.2018 у справі № 925/1358/17. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17. За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог в порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: approved