Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-18 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Червонозаводського районного суду міста Харкова суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі по тексту - відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович (далі по тексту - третя особа 1), приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Кудряшов Дмитро Вячеславович (далі по тексту - третя особа 2), в якому позивач просила суд: - визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №203800, вчинений 22 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, відповідно до якого звернено стягнення з боржника [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал». В обгрунтування позовних вимог позивач послалась на те, що 22 червня 2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. вчинив виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №203800 про звернення стягнення з позивача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» загальної заборгованості у розмірі 31 378,50 грн. На переконання позивача, вказаний виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, з огляду на відсутність у нотаріуса доказів безспірності заборгованості за кредитним договором. Також, позивач вказує на те, що нарахування відсотків за користування кредитом закінчилось 21 червня 2016 року, що свідчить, що стягнення здійснено за період більше ніж 3 роки. Вказані вище обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом. Ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 05 листопада 2021 року матеріали цивільної справи №646/7198/21 за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Кудряшов Дмитро Вячеславович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню передані на розгляд Шевченківського районного суду міста Києва за підсудністю. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 липня 2022 року для розгляду цивільної справи №646/7198/21 визначено суддю Романишену І.П. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 25 липня 2022 року відкрито провадження у справи, вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а також встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення копії ухвали суду подати відзив на позовну заяву у відповідності до статті 274 ЦПК України. 01 березня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача, заперечуючи проти задоволення позовних вимог послався на положення законодавства України та зазначив, що відповідачем приватному нотаріусу були надані документи, які підтверджують безспірність заборгованості, зазначена у виконавчому написі заборгованість є безспірною, оскільки позивач у своєму позові не зазначила жодної підстави, яка б свідчила про протилежне. Треті особи письмових пояснень на позовну заяву не надали з невідомих суду підстав. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 листопада 2013 року між [PERSON] та Акціонерним товариством «Альфа-Банк» укладено кредитний договір №500922659. В подальшому, право вимоги за вказаним кредитним договором відступлено до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», яке в свою чергу відступило право вимоги Товариству з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на підставі договору факторингу №16-01/19/1 від 16 січня 2019 року. 22 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем вчинено виконавчий напис за реєстровим №203800, відповідно до якого запропоновано звернути стягнення з [PERSON] на загальну суму заборгованості за кредитним договором №500922659 від 29 листопада 2013 року на загальну суму 31 378,50 грн. Відповідно до відомостей з Інформації про виконавче провадження від 01 листопада 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Кудряшовим Д.В. відкрито виконавче провадження №67207016 з примусового виконання вказаного вище виконавчого напису. Оскільки, на переконання позивача, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком О.О. вчинено виконавчий напис з порушенням вимог глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами, зокрема, не перевірено наявності доказів належного направлення та отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень, також, з урахуванням того, що з дня виникнення права вимоги до боржника минуло більше трьох років, позивач вважає, що вказаний виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату встановлений Законом України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року № 3425-XII (далі по тексту - Закон України від 02 вересня 1993 року №3425-ХІІ). Як вбачається зі змісту виконавчого напису, при його вчиненні приватний нотаріус керувався статтями 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172. Згідно з частиною 1 статті 39 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року №3425-ХІІ порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. Так, у відповідності до статті 87, 88 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року №3425-ХІІ для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Такий перелік документів, на підставі яких може бути видано виконавчий напис нотаріуса, передбачений положеннями постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 внесено зміни до зазначеного вище переліку документів. Зокрема, доповнено переліком після розділу Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами новим розділом з назвою: Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин . Так, у пункті 2 переліку вказано на можливість вчинення виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. На зазначений пункт 2 переліку посилався приватний нотаріус у виконавчому написі. Проте, суд зазначає, що при вчинені виконавчого напису №217888 від 23 червня 2021 року, приватним нотаріусом не враховано, що пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року на час їх застосування, а саме 17 травня 2017 року, був визнаний судом незаконним та нечинним судовим рішенням, яке набрало законної сили. Зокрема, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині а після слів заставлене майно доповнити словами (крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку) ; доповнити розділ пунктом 11 такого змісту: 11. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу , п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: Доповнити перелік після розділу Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами новим розділом такого змісту: Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості. Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені Офіційний вісник України від 21 березня 2017 року № 23. В подальшому, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року залишено без змін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року відмовила в задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, не знайшовши підстав для такого перегляду. Частиною 2 статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України, якою врегульовано наслідки визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним, встановлено, що нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. При цьому, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для виконання. Зокрема, пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Неналежне виконання певними органами державної влади їх функцій щодо виконання судових рішень (не виключення пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року з державного реєстру нормативно-правових актів) не впливає на набрання рішенням суду законної сили та на їх обов`язковість на всій території України, а тим паче не відміняє положення закону, а саме частини 2 статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України, щодо втрати чинності нормативно-правовим актом чи його частиною з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 у редакції станом на час вчинення приватним нотаріусом оспорюваного виконавчого напису, не містив пункту 2 та стосувався лише нотаріально посвідчених договорів і не міг застосовуватись до кредитних договорів, укладених у простій письмовій формі, оскільки пункт 2 Переліку з 22 лютого 2017 року визнаний нечинним відповідно до вказаної вище постанови Київського апеляційного адміністративного суду. Суд вважає за необхідне зазначити, що оскаржуваний у даній справі виконавчий напис №203800 вчинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. 22 червня 2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14. Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Укладений між Акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] кредитний договір №500922659 від 29 листопада 2013 року, який надано нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, проти чого не заперечував представник відповідача у своєму відзиві на позов та що є самостійною підставою для визнання цього виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 вересня 2021 року у справі №910/10374/17. Більш того, суд наголошує, що матеріали справи не містять доказів того, що нотаріусу було надано усі необхідні документи для вчинення виконавчого напису, зокрема, не надано доказів того, що позивач отримала повідомлення вимоги про наявність заборгованості, а тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із частинами 1, 7 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 6000,00 грн, суд зазначає таке. Частиною 1 статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до положень частини 1, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до пунктів 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Вимога частини 8 статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні (пункт 53 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 6 000,00 грн, на підтвердження чого надано договір про надання правової допомоги від 01 листопада 2021 року, додаток №1 до договору від 01 листопада 2021 року, відповідно до якого сторони договору визначили розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокату за надану в межах договору правову допомогу, пов`язану із розглядом справи клієнта в суді першої інстанції стосовно оскарження виконавчого напису від 22 червня 2021 року №203800 становить 6000,00 грн, квитанцію про сплату коштів №077604 від 01 листопада 2021 року. У клопотанні про зменшення витрат на правову допомогу представник відповідача послався, серед іншого, на те, що розмір середньої заробітної плати в Київській області у січні 2022 року. Також, представник відповідача зазначив й про те, що справа відноситься до справ незначної складності, а 6000,00 грн за написання позовної заяви та формування додатків до неї є завищеною сумою витрат, тому просив відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу. Слід зазначити, що у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово поновому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). На переконання суду, клопотання представника відповідача про зменшення розміру витрат на правову допомогу не містить достатніх обґрунтувань та відповідних доказів завищення витрат на послуги адвоката, неспівмірності їх зі складністю справи та надмірністю таких витрат. У зв`язку із чим, враховуючи договірні умови оплати адвокатських послуг, суд визначає відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача, підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved