Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

24 січня 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 28 квітня 2017 року по 24 жовтня 2022 року, який був розірваний за рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області. Від шлюбу мають неповнолітню дочку, [PERSON] , [INFO] . Після припинення подружніх відносин та розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з нею і зараз перебуває на її утриманні та вихованні. Зазначила, що відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання доньки не здійснює. З 2018 року відповідач припинив спілкуватися, бачитися і приймати участь у вихованні дитини, з цього часу жодного разу не бачив дочку, не спілкувався по телефону, не цікавився її здоров`ям, фізичним, духовним розвитком. Дочка не знає і не пам`ятає свого батька. Вважає, що є всі підстави для позбавлення останнього батьківських прав. Ухвалою судді від 27 січня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання . Ухвалою суду від 21 лютого 2023 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Суду пояснила, що з [PERSON] в 2016 році проживали в м.Подольск росія, пізніше повернулися в Україну, знімали квартиру. [INFO] народилася дочка, [PERSON] . Влітку 2017 року з чоловіком та дитиною вони переїхали в м.Подольск росія, де винаймали квартиру, назад в Україну, в 2018 році, вона вже повернулася одна з дитиною. Колишній чоловік проживає в росії, зв`язок вона з ним не підтримує, зв`язок з родичами чоловіка теж не підтримує. Просила суд позбавити [PERSON] батьківських прав, оскільки останній не займається вихованням дитини , не піклується про дочку, не надає матеріальної підтримки, не цікавиться її життям. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Представник позивача, адвокат Стахурлов І.І., вважав за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до його неповнолітньої дочки [PERSON] , так як відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, з 2018 року не вчиняв і не вчиняє дії для спілкування з дитиною , його місце проживання не відоме. Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, про місце та час розгляду справи належно повідомлений шляхом публікації оголошення на веб-сторінці Миргородського міськрайонного суду, офіційного веб-порталу судової влади (а.с. 24,37). Представник третьої особи: Виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області, як органу опіки та піклування, при вирішенні справи покладався на розсуд суду, підтримав висновок про неможливість надання висновку про доцільність (недоцільність) позбавлення батьківських прав [PERSON] , у зв`язку з відсутність необхідної інформації від батька дитини. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] , позивача по справі, вона знає з 2012 року, остання перебувала в шлюбі з [PERSON] з 2017 року. Часто бувала в них вдома і особисто також знає [PERSON] . Повідомила, що спочатку [PERSON] та [PERSON] проживали в Миргороді з осені 2016 року, винаймали квартиру, а потім в червні 2017 року поїхали в росію. Назад в Україну повернулася позивачка з дитиною. Зі слів позивачки, їй відомо, що [PERSON] не підтримує зав`язків з дитиною. Повідомила, що [PERSON] вже 3 роки проживає в Італії, там працює, а дитина [PERSON] проживає з бабусею та дідусем. Про фінансову допомогу дитині від [PERSON] їй не відомо . Свідок [PERSON] , який є вітчимом позивачки, суду пояснив, що [PERSON] знає з шести років, весь час вона проживала з ними. Була одружена з [PERSON] , де [PERSON] зараз мешкає не знає, останній раз бачив його у 2017 році, ніяких контактів з ним не підтримує. Повідомив, що [PERSON] дочку [PERSON] не вітає з днем народження, не надає коштів, принаймі йому про це не відомо. На даний час [PERSON] працює в Італії . Дитину виховує він та бабуся. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] є її дочкою. У 2017 році дочка уклала шлюб з [PERSON] , мешкали в м.Миргород разом приблизно рік, в них народилася дочка [PERSON] . Влітку 2018 року дочка з онукою поїхали до [PERSON] в росію, куди точно не пам`ятає, в гості до них ніколи не їздила. Після того, як дочка з онукою повернулися додому, [PERSON] ні разу не телефонував, дитиною не цікавився, нічого для дитини не передавав. Бабуся [PERSON] іноді допомагала фінансово, телефонувала, останній раз телефонувала місяці 3-4 назад. Також суду повідомила, що на даний час дочка працює в Італії, дитина проживає з нею. Враховуючи згоду позивача, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів, відповідно до ст.223 ч.4 ЦПК України та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.280 ЦПК України. Заслухавши позивача та її представника, свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», ч.2 ст.150 СК України батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку її здібностей, а за ухилення від виконання своїх обов`язків, відповідно до ст.164 СК України можуть бути позбавлені батьківських прав. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції про захист прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 1989 року та ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції про захист прав дитини визначено, що батько( -ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 31 січня 2017 року Миргородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (а.с. 5). Відповідно до довідки №5 від 13.01.2023 року виданою Директором ЗДО № 2 «Оленка» дитина [PERSON] , [INFO] , відвідує ЗДО № 2 «Оленка» групу «Калинка» з березня 2021 року (а.с.11). [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS] (а.с.6,7). Згідно акту підтвердження фактичного місця проживання виданого 16.01.2023 року встановлено, що [PERSON] за місцем проживання [PERSON] та [PERSON] в [ADDRESS] з березня 2018 року і по цей час не з`являється, участі в утриманні дочки не приймав (а.с.10). Згідно довідки виданої КНП «Миргородський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Миргородської міської ради [PERSON] спостерігається у лікаря з народження, на диспансерному обліку не знаходиться. Д/з здорова (а.с.12). Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24.10.2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.8-9). Пунктом 18 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року наголошено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до позиції Верховного Суду, сформованої у справах №757/2025/19 від 06.05.2020 року, №464/6203/14-ц від 30.06.2021 року, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованоїпостановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Частинами 4 та 5 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині 6 цієї статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже, висновок та рішення органу опіки та піклування, є дорадчими та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини оскільки такий не порушує прав та обов`язків жодного з батьків. При цьому правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку та рішення органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про позбавлення батьківських прав. Виконавчим комітетом Миргородської міської ради надано висновок про неможливість надання висновку про доцільність (недоцільність) позбавлення батьківських прав [PERSON] , у зв`язку з відсутність необхідної інформації від батька дитини та письмових матеріалів, які б підтверджували факт невиконання ним батьківських обов`язків (а.с.39). Постановою Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі №520/8264/19 зроблено висновок, що поведінка особи, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дитини, свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні ст. 164 Ск України і може бути підставою для позбавлення цієї особи батьківських прав щодо дитини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі №404/6391/16-ц (провадження №61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження №61-1344св20). Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, не цікавиться її життям, не спілкується з дочкою, не надає матеріальної допомоги, не піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Доказів того, що відповідач не виконує своїх батьківські обов`язки з поважних причин судом не встановлено, а тому суд вважає, що відповідач умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Проаналізувавши надані докази, а також вказані вище законодавчі норми, виходячи з принципів об`єктивності, законності та справедливості, суд доходить до висновку, що відповідач тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до своєї неповнолітньої дитини, тому, вважає необхідним позбавити його батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Позбавлення батьківських прав не позбавляє відповідача права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав в разі зміни свого ставлення до дитини, своєї поведінки та усунення обставин, що були підставою позбавлення батьківських прав. В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд,

Outcome: approved