Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що її батьки розлучились, а відповідач є її батьком, з яким вона не проживає. Батько не цікавиться її внутрішнім світом, не враховує її думки, не займається її вихованням, жорстоко з нею поводиться під час вчинення виконавчих дій, чинив перешкоди у виїзді за кордон для відпочинку і окрім мінімальних аліментів не витрачає на неї жодних коштів. Батько займався крадіжкою сімейних коштів, програвав гроші на ігрових автоматах, побив її матір, побив працівників виконавчої служби, різав собі вени, писав несправедливі наклепи на всіх, всупереч її волі опублікував відеозапис виконавчих дій з нею. Побачення з батьком відбуваються на підставі відповідного рішення суду в межах виконавчого провадження. Проте, вона не відчуває любові від батька, боїться його і через його поведінку не має бажання з ним бачитись, чого останній не враховує та постійно ініціює проведення виконавчих дій щодо встановлення побачень з ним, що є для неї психологічним насиллям. Крім того, вона соромиться свого батька та бажає позбавити його батьківських прав щодо себе, для чого подала цей позов. Відповідач не погодився та подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Вважає, що позов від імені доньки написаний з чужих слів та є продовженням протиправних дій матері, яка не виконує рішення суду про встановлення побачень, намагається ізолювати його від доньки та створити в її очах образ найгіршого батька. Аргументи позову не підкріплені жодними доказами, а викладена в ньому інформація є неправдивою. Думка дитини є нав`язаною. Просить прийняти рішення в інтересах дитини. У відповіді на відзив позивач навела аргументи, аналогічні мотивам позову, акцентуючи при цьому особливу увагу на своєму небажанні бачитись з батьком, до якого в неї вкрай негативне відношення. У запереченні на відповідь на відзив відповідач знову наголошує на тому, що дитина знаходиться під впливом матері, яка вороже настроює її по відношенню до нього і саме матір дитини є автором аргументів, які викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Правом на подання письмових пояснень щодо позову та відзиву третя особа не скористалась. Водночас з питань, які мають значення для розгляду справи, сторонами надавались додаткові письмові пояснення згідно частини п`ятої статті 174 ЦПК України. Позовна заява поступила до суду 02.11.2022 року. Позивач у справі є неповнолітньою та досягла чотирнадцяти років. Її право на звернення до суду з таким позовом регламентовано статтею 165 СК України. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 14.11.2022 року, позовну заяву залишено без руху. Після усунення недоліків, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 28.11.2022 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. В подальшому, відповідачем подано заяву про виклик свідків - начальника управління «Служби у справах дітей» Львівської міської ради [PERSON] та матері дитини [PERSON] . Ухвалою суду від 22.12.2022 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати і занесена до протоколу судового засідання, суд відмовив у задоволенні клопотання про виклик свідка начальника управління «Служби у справах дітей» Львівської міської ради [PERSON] та задовольнив клопотання про виклик свідка [PERSON] . Крім того, за згодою позивача і її законного представника, суд залучив до участі у справі в якості третьої особи Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради та виключив з числа третіх осіб Управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, про що без виходу до нарадчої кімнати постановив відповідну ухвалу від 22.12.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання. Також, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 22.12.2022 року, зобов`язано Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради надати висновок щодо розв`язання спору. Вказаний висновок надійшов на адресу суду 14.02.2023 року. Згідно з висновком, Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради заслухавши пояснення неповнолітньої, її матері [PERSON] , пояснення батька [PERSON] та взявши до уваги пропозиції комісії з питань захисту прав дитини при Личаківській районній адміністрації Львівської міської ради, вважає за доцільне позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньки [PERSON] . Відповідач також звертався до суду із заявою про забезпечення доказів. У зв`язку з недотриманням процесуального законодавства при подачі такого клопотання, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 20.01.2023 року вказане клопотання повернуто. Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 01.03.2023 року, відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 01.03.2023 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Після цього, відповідач подав до суду клопотання про відсторонення від участі у справі законного представника позивача, про винесення окремої ухвали відносно посадових осіб Органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради та про відвід головуючого судді. Ухвалою суду від 10.04.2023 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати і яка занесена до протоколу судового засіданні, відмовлено у задоволенні клопотання про відсторонення від участі в справі законного представника позивача. Також, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 10.04.2023 року, відмовлено у задоволенні заяви про відвід головуючого. Крім того, суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про винесення окремої ухвали відносно третьої особи, про що без виходу до нарадчої кімнати постановив відповідну ухвалу від 29.05.2023 року, яка занесена до протоколу судового засідання. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позивач та її законний представник в судовому засіданні висловились про підтримання позовних вимог. Позивач особисто підтвердила своє небажання бачити батька, спілкуватись та проводити з ним час, оскільки боїться його. Просять позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив. Разом з тим, подав суду заяви про розгляд справи без його участі. Представник третьої особи в судовому засіданні висловилася про підтримання позовних вимог. Просить прийняти рішення в інтересах дитини. Оскільки суд забезпечив можливість учасникам справи представити свою позицію, а строки для подання доказів завершились, суд вважає за можливе завершити розгляд справи у відсутності осіб які не з`явились на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на таке. Відповідно до долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про народження (т.1 а.с.13), позивач народилась [INFO] . Відповідач є її батьком. Матір`ю дитини є [PERSON] . Позивач проживає разом з матір`ю. Відповідач проживає окремо. Вказані обставини сторонами не оспорюються та в силу вимог частини першої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 20.02.2013 року, яке набрало законної сили (т.1 а.с.15-18), зобов`язано [PERSON] усунути відповідачу перешкоди у спілкуванні з донькою, визначивши його участь у вихованні дитини на підставі графіку згідно з витягом з протоколу № 17 засідання комісії з питань захисту прав дитини Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 13.09.2012 року, а саме: щотижнево з 18:00 год. п`ятниці до 21:00 год. суботи за місцем проживання батька; щотижнево з 18:00 год. до 21:00 год. середи спільна прогулянка з батьком; 15 днів у зимовий період та 15 днів у літній період спільного відпочинку з батьком. З матеріалів справи вбачається, що процес виконання цього рішення є складним. Під час виконавчого провадження державним виконавцем неодноразово складались відповідні акти (т.1 а.с.19, 20, 21, 22, 40, 41), виносились постанови про накладення штрафу на боржника (т.1 а.с.23-24, 35, 42-43, 115-116, 117-118, 119-120, 121-122, 147), про арешт коштів і майна боржника (т.1 а.с.25, 26, 145, 149), про стягнення виконавчого збору (т.1 а.с.27, 113-114, 148), про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України (т.1 а.с.28, 146), про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (т.1 а.с.30-31, 36), про розшук майна боржника (т.1 а.с.150). Відносно матері дитини також складався протокол про адміністративне правопорушення щодо невиконання вимоги державного виконавця (т.1 а.с.33-34) та подання про внесення даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками складу злочину, передбаченого статтею 382 КК України (т.1 а.с.125-127). Крім того, рішення, дії і бездіяльність державного виконавця також були предметом судової перевірки за зверненням сторін виконавчого провадження. Рішення суду продовжує перебувати на примусовому виконанні. Суд також дослідив долучені до матеріалів справи відеозаписи процесу виконання рішення суду від 20.02.2013 року. Вбачається, що під час зустрічі батька з дитиною остання категорично відмовляється проводити з ним час. З приводу неналежного виконання органами державної влади домовленостей про побачення з дитиною, встановлених судовим рішенням від 20.02.2013 року, відповідач скаржився до Європейського суду з прав людини. Рішенням Європейського суду з прав людини від 07.10.2021 року у справі «Вихованок проти України» (заява № 12962/19) (т.1 а.с.94-96), визнано порушення Україною статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та присуджено відповідачу відповідну компенсацію. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). У специфічному контексті цієї справи питання про відповідальність відповідача може постати в разі, якщо обставини, на які скаржаться позивач - тобто, передусім той факт, що відповідач не приймає участі у її вихованні та жорстоко з нею поводиться - мали безпосереднім наслідок те, що найвищим інтересам дитини було завдано шкоди. Таким чином, з огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод основне юридичне питання, яке має бути вирішенні у цій справі полягає в тому, чи відповідають найвищим інтересам дитини позбавлення її батька батьківських прав, особливо враховуючи той факт, що такий позов подано самою дитиною після досягнення чотирнадцятирічного віку. Частиною першою статті 3 СК України проголошено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї (частина перша статті 5 СК України). Аналогічне положення закону закріплено в частині третій статті 51 Конституції України, згідно якої сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини (частина третя статті 5 СК України). Згідно частини восьмої статті 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. За змістом частин першої, другої та третьої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Крім того, відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Подібні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у статтях 11, 14, 15 та 15-1 Закону України «Про охорону дитинства». Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 указаної Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У §§ 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07.12.2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема,\~стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.\~Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У відповідності до вимог статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема з підстав, передбачених пунктами 2 і 3, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти чи жорстоко поводяться з дитиною. Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 757/2467/17 (постанова від 17.05.2023 року), тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Повертаючись до обставин справи яка розглядається, суд відзначає, що ним не встановлено ознак, які б давали підстави для висновку про свідоме нехтування відповідачем свого обов`язку щодо виховання дитини, а також жорстокого поводження з нею. Так, заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що він бажає спілкуватися з донькою, однак з боку матері останнім часом створюються в цьому перешкоди, з приводу чого майже 10 років триває відповідне виконавче провадження. Питання, про наявність таких перешкод в межах цієї справи не вирішується, проте і матеріали справи не свідчать, що відповідач ухилявся від побачень з дитиною. Відповідач також сплачує аліменти на утримання доньки, чого сторони не оспорюють. Зрештою, саме відповідач завжди був ініціатором виконання рішення про побачення з дитиною, звертаючись з цього приводу до національних і міжнародних судів. Суд також вважає необхідним відзначити, що в межах даної справи не було згадано ні про випадки насильства, ні про випадки жорстокого поводження з дитиною. Суд також не виявив загрозливого стану здоров`я відповідача. Доводи позивача щодо жорстокого поводження з нею суд відкидає, оскільки такі не підтверджені жодними доказами і по факту зводяться до небажання дитини бачитись з батьком. Навпаки, з огляду на вищенаведене, видається, що відповідач бажає зберегти зв`язки з дитиною і сторона позивача взагалі не надала суду доказів, які б підтверджували протилежне, хоча, будучи ініціатором позбавлення батьківських прав, саме вона повинна була долучати такі докази. Фактично, матеріали справи свідчать лише про небажання дитини бачити свого батька і суд звичайно не заперечує право дитини ображатись чи злитись на свого батька, проте такі обставини не можуть стати підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Вказане відповідає правовому висновку Верховного Суду, який сформовано у справі № 705/3040/18 (постанова від 13.07.2023 року) і згідно якого озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Такий підхід також відповідає практиці ЄСПЛ, який зазначає, що право дитини висловлювати власні погляди не слід тлумачити як таке, що фактично надає дітям беззастережне право вето без розгляду будь-яких інших факторів і здійснення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів; крім того, такі інтереси, як правило, передбачають підтримку зв`язків дитини із сім`єю за винятком випадків, коли подібне може зашкодити її здоров`ю та розвитку (див. рішення у справі «Вихованок проти України», заява № 12962/19, пункт 32, від 07.10.2021 року). З урахуванням наведеного, суд критично ставиться до показів свідка [PERSON] , яка є матір`ю позивача, оскільки такі покази по факту дублюють пояснення дитини про небажання бачити батька. Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З огляду на згадані вище аргументи, суд не переконаний, що при надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав, позивач приділив першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини і по факту, висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав побудовано виключно на основі пояснень самої дитини. На думку суду під час надання висновку від 10.02.2023 року, Орган опіки та піклування неточно встановив факти і предмет справи, не в повному обсязі дослідив питання ухилення від виконання батьківських обов`язків, і не надав належного обґрунтування про доцільність розриву родинних зв`язків між відповідачем і дитиною. Через це суд визнає висновок Органу опіки безпідставним та необґрунтованим, і таким, що суперечить інтересам дитини та не приймає його до уваги. Як наслідок, суд також визнає безпідставним та необґрунтованим сам позов. У підсумку, суд відмовляє у задоволенні позову. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Клопотанням № 7 від 04.05.2023 року відповідач повідомив суд про подання доказів про понесені ним судові витрати після ухвалення рішення. Як наслідок, суд розгляне вказане питання пізніше, або ж залишить таку заяву без розгляду у випадку неподання доказів про такі витрати протягом п`яти днів після ухвалення рішення. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати представник третьої особи не подавав. Крім того, представник третьої особи не навів попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс або очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

Outcome: dismissed