Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

\~Позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] 13 квітня 2021 року звернувся до суду з позовом, та просив суд стягнути з [PERSON] на його користь суму основного боргу в розмірі 98\~000 доларів США та 3% річних в розмірі 6653 доларів США, а також просив стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 10\~000 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що 25 січня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] в присутності свідків була укладена угода у вигляді розписки, за якою відповідач отримав від позивача матеріальні цінності на суму 320\~000 доларів США та взяв на себе обов`язок повернути [PERSON] суму боргу на таких умовах: в січні 2016 року повернути грошові кошти в розмірі 50\~000 доларів США та щомісяця (протягом 34 місяців до 01.01.2019 року) передавати грошові кошти на виконання умов розписки та повернути всю суму в строк до 01.01.2019 року. На виконання зобов`язання, станом на 13.04.2021 року відповідачем було повернуто 222\~000 доларів США. За 2016 рік відповідачем повернуто 126\~000 доларів США, за 2017 рік -42\~000 доларів США, за 2018 рік -22\~000 доларів США, за 2019 рік -22000 доларів США та за 2020 рік -10\~000 доларів США. Кошти відповідач передавав особисто, щомісяця, передача коштів фіксувалась письмово, шляхом проставляння дат та особистих підписів. Вказав, що востаннє кошти відповідач передав у вересні 2020 року в розмірі 1000 доларів США. З метою досудового врегулювання спору, позивач в листопаді 2020 року звернувся до відповідача з претензією, однак відповідач проігнорував пропозицію позивача, а тому просить стягнути суму боргу, залишену не повернутою за договором позики від 25.01.2016 та 3% річних за прострочення. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 06.05.2021 року відкрито загальне позовне провадження, по справі призначено проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 19.08.2021 року закрито підготовче провадження у справі, в задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів та клопотання представника відповідача про виклик свідків відмовлено . Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 07.11.2022 задоволено клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відео конференції. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 20.03.2023 задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відео конференції. 20.07.2021 року відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказав, що дійсно, 25.01.2016 між позивачем та ним була укладена розписка про те, що позивач передає, а відповідач отримує матеріальні цінності а загальну суму 320\~000,00 дол.США. Згідно претензії від 25.01.2021 року, яка підписана [PERSON] , від нього поступила пропозиція щодо реструктуризації заборгованості на 12 місяців, він прийняв дану пропозицію та надав аргументовану відповідь на претензію, а тому дія їх угоди товарного кредиту продовжена до листопада 2021 року. Вказав, що розписка від 25.01.2021 року-це документ, який підтверджує передачу матеріальних цінностей на загальну суму 320\~000 доларів США. До матеріальних цінностей відносились-ресори на вантажні автомобілі, автозапчастини на загальну суму 220\~000 доларів США, у 100\~000 доларів США ними була оцінена домовленість про не конкуренцію з боку [PERSON] на ринку торгівлі ресор та послуг станції технічного обслуговування по їх зміні та обслуговуванню. Вказав, що він не брав у [PERSON] гроші, а отримав матеріальні цінності і починаючи з 25.01.2016 року по 25.09.2020 року ним було сплачено 222\~000 доларів США. Починаючи з листопада 2016 року [PERSON] почав порушувати взяті на себе зобов`язання про не конкуренцію, чим не сприяв виконання взятих ним домовленостей. Вказав, що він неодноразово попереджав [PERSON] , що він забирає в нього клієнтів, конкурує, а тому вони вимушені зменшувати ціну на послуги та товар, щоб бути конкурентоздатними. Але позивач його не чув, намагався зробити його підприємству лише гірше, тому він був змушений повертати гроші за товар меншими сумами, а сплачувати за домовленість про не конкуренцію взагалі стало недоцільним. Вказав, що зі змісту розписки можна зробити висновок, що договір позики між сторонами не укладався, а розписка була надана відповідачем позивачу на підтвердження розміру вартості матеріальних цінностей та домовленостей про не конкуренцію з боку [PERSON] на ринку торгівлі ресор та послуг станції технічного обслуговування. 03.08.2021 року через канцелярію суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, з якої вбачається, що факт складання та умови розписки від 25.01.2016 року сторонами не оспорюється. Відповідач у поданому відзиві посилається на вказану розписку як на угоду товарного кредиту, проте вказана інформація не відповідає дійсним обставинам справи, та відповідачем не надано жодного доказу на її підтвердження. Так, розписка не містить застережень щодо оцінки чи вартості матеріальних цінностей ,яка б становила 220\~000 доларів США, а згідно тексту розписки (а також претензії, відповіді на претензію за підписом відповідача) йдеться про передачу матеріальних цінностей на загальну суму 320\~000 доларів США. Факту спільної оцінки [PERSON] та [PERSON] 100\~000 доларів США «домовленості про не конкуренцію» ніколи не було, доводи [PERSON] є надуманими та не підтверджуються жодним доказом. Також, необґрунтованими та такими, що не стосуються предмету спору є доводи щодо спроби [PERSON] зробити підприємству [PERSON] та йому самому «лише гірше». Щодо претензії, в якій [PERSON] було запропоновано реструктуризувати борг, то як і вказано в позовній заяві та не заперечується [PERSON] , він не виконав своє зобов`язання зі сплати реструктуризованого боргу, як те йому було запропоновано в претензії, не прийняв пропозицію, вказану в претензії щодо зустрічі з позивачем для узгодження шляхів вирішення ситуації, яка склалася. Крім того, [PERSON] помилково ідентифікує правовідносини між сторонами як відносини продавця та покупця, трактуючи розписку від 25.01.2016 року як угоду товарного кредиту. Зазначили, що розписка від 25.01.2016 року містить всі ознаки боргової розписки відповідно до ч.2 ст. 1053 та ч.2 ст.1047 ЦК України. 07.12.2021 від представника позивача надійшли письмові пояснення. Представник зазначив, що станом на день подачі позову відповідач повернув лише суму боргу шляхом періодичних платежів, що в цілому складали 222\~000 доларів США, решту в сумі 98000 дол. США не повернув. 3% річних нараховані позивачем за період з 02.01.2019 по 07.04.2021 -827 днів прострочення. Вказав, що у відповіді на претензію відповідач борг визнав в повному обсязі, просив надати перелік матеріальних цінностей та вказав, що сплатить ціну договору до листопада 2021. У відповіді на відзив позивач заперечив факт домовленостей про не конкуренцію та грошової оцінки таких домовленостей, вказав, що відповідач не вчинив будь-яких дій зі сплати реструктизованого боргу, як те йому було запропоновано в претензії та додатках до неї, не прийняв пропозицію, вказану в претензії щодо зустрічі з позивачем для узгодження шляхів вирішення ситуації, яка склалася шляхом переговорів, а отже пропозицію сплатити борг до листопада 2021 відповідач не прийняв. Тому посилання на цю обставину у відзиві є необґрунтованим та безпідставним. Крім того, позивач вказав, що між сторонами склалися відносини позики, сторони в повній мірі та однаково розуміли зміст та характер зобов`язання, яке склалось між ними та своїми діями підтвердили його зміст. Представник відповідача вказав, що позивач передав відповідачу за розпискою від 25.01.2016 ресори та інші деталі, проте жодних доказів на підтвердження вказаного не надав. Наявність, зміст та написання розписки від 25.01.2016 відповідачем не оспорюється. Відповідач не оспорював розписку та її умови, натомість він виконував дії з метою погашення боргу та належного виконання взятого на себе зобов`язання, повертав борг. В матеріалах справи наявні відповідні власноруч написані записи про передачу та прийняття сум. Твердження відповідача про те, що зобов`язання між сторонами виникло не з договору позики, а з іншого правочину є неспроможним, оскільки відповідач не довів наявність між сторонами будь-яких інших зобов`язань. Також є підтвердженими витрати на правову допомогу в розмірі 10\~000 грн. 08.02.2023 до суду надійшли додаткові пояснення сторони позивача, аналогічні викладеним раніше у позовній заяві та поясненнях від 07.12.2021. В судовому засіданні 15.09.2021 позивач [PERSON] та його представники [PERSON] , [PERSON] та представник відповідача [PERSON] надали свої пояснення щодо предмета спору та заперечення по суті позовних вимог. В судове засідання 23.05.2023 позивач [PERSON] та його представники [PERSON] та [PERSON] не з`явились, через канцелярію суду представник позивача [PERSON] надала заяву, в якій підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просила суд їх задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Також долучила до матеріалів справи оригінал розписки від 25.01.2016. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання призначене на 23.05.2023 не з`явились, повідомлялись про час та місце слухання справи належним чином, причини неявки суду невідомі, ніяких заяв, клопотань про відкладення судової справи не подавали. Відповідно до ч.2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши думку сторін по справі, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази і заперечення відповідача, суд вважає що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Статтями 1, 2\~ЦПК\~України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази\~\~подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів\~\~змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У відповідності до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються\~письмовими, речовими\~і електронними доказами;\~висновками експертів;\~показаннями свідків. Статтями\~77,\~78 ЦПК України\~визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що 25 січня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] була укладена угода у вигляді розписки, за якою відповідач отримав від позивача матеріальні цінності на суму 320\~000 доларів США та взяв на себе обов`язок повернути [PERSON] суму боргу на таких умовах: в січні 2016 року повернути грошові кошти в розмірі 50\~000 доларів США та щомісяця (протягом 34 місяців до 01.01.2019 року) передавати грошові кошти на виконання умов розписки та повернути всю суму в строк до 01.01.2019 року. Факт укладення договору 25.01.2016 відповідачем не оспорював ся. На виконання зобов`язання, станом на 13.04.2021 року відповідачем було повернуто 222\~000 доларів США, що також відповідачем не заперечувалось. За 2016 рік відповідачем повернуто 126\~000 доларів США, за 2017 рік -42\~000 доларів США, за 2018 рік -22\~000 доларів США, за 2019 рік -22000 доларів США та за 2020 рік -10\~000 доларів США, що підтверджено розрахунком заборгованості та розписками, долученими до матеріалів справи. Позивач в обґрунтування позову стверджував, що звертався до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів, однак відповідач до теперішнього часу борг у повному обсязі позивачу не повернув. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст.\~1046\~ЦК\~України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст.\~1047\~ЦК\~України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою. Статтею 202\~ЦК\~України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.\~207\~ЦК\~України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Суд, досліджуючи боргову розписку чи договір позики, повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. На підтвердження зобов`язань відповідача, позивачем був наданий для приєднання до матеріалів справи оригінал розписки від 25.01.2016 року. Із дослідженої розписки вбачається, що сторонами в письмовій формі зафіксовані істотні умови договору позики, а саме: предмет позики матеріальні цінності у вигляді грошових коштів в розмірі 320\~000 доларів США, дата отримання та строк повернення коштів. Посилання відповідача на те, що договір стосувався не грошових коштів, а обладнання чи інших матеріальних цінностей нічим не підтверджено, а навпаки спростовано розписками відповідача про повернення боргу саме у доларах США. Статтею 545 ЦК\~визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Факт знаходження оригіналу розписки у позивача підтверджують наявність невиконаного боргового зобов`язання відповідача перед позивачем. Розписка визнається судом борговими документами, що підтверджує укладання договору позики і засвідчує факт отримання грошей позичальником. За правилами ст.\~1051\~ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідач не використав наданого законом права та не звертався до суду із позовом про оспорювання договору позики, оскільки докази цього до суду надані не були. Статтею 202\~ЦК\~України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Ст.\~204\~ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.\~207\~ЦК\~України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Суд, досліджуючи боргову розписку чи договір позики, повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі № 6-24ц12). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку». Зобов`язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК). У спірному правочині між сторонами винятки з цього правила не встановлювались. З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши договори позики, у відповідача виникли зобов`язання по поверненню позики. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно зі статтею 610, 612\~ЦК\~України - порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З урахуванням наведеного, та приймаючи до уваги, що матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань, суд вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 98000 доларів США є законною, обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Так, судом вбачається, що відповідач не оспорював розписку та її умови, натомість він виконував дії з метою погашення боргу та належного виконання взятого на себе зобов`язання, повертав борг, і саме в тих матеріальних цінностях у вигляді доларів США, як вказано в договорі від 25.01.2016. В матеріалах справи наявні відповідні власноруч написані записи про передачу та прийняття сум. Твердження відповідача про те, що зобов`язання між сторонами виникло не з договору позики, а з іншого правочину є неспроможним, оскільки відповідач будь-якими належними та допустимими доказами не довів наявність між сторонами будь-яких інших зобов`язань. Щодо вимог позивача відносно нарахування та стягнення 3 % річних відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, то суд зазначає наступне. Дійсно, наслідки порушення договору позики врегульовані у статті 1050 ЦК України, приписами частини першої якої встановлено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Зі змісту статті 625 ЦК України випливає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Щодо стягнення з відповідача сума трьох відсотків річних, то суд погоджується з розрахунком, наданим позивачем та вважає за доцільне стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 6653 доларів США, що становить еквівалент станом на 23.05.2023 року 243\~233,68 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 10000 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. За змістом\~ст.137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги підлягає доказуванню в суді. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження або інший розрахунковий документ). При цьому, матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об`ємів робіт, їх кількості та видів. Окрім того, витрати на правничу допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо така допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансово-розрахунковими документами. Позивачем надано суду: договір про надання правової допомоги від 14.09.2021, укладений між адвокатом Листопад Н.А. та Прушинським В.В.; договір про надання правової допомоги №2 від 20.03.2021, укладений між адвокатом Плахотною Л.Р., ордер серії ПТ№231857;свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії №009; рахунок фактуру №1 від 06.05.2021 з зазначенням найменування наданої правової допомоги, кількістю витраченого адвокатом часу, вартістю послуг; акт виконання робіт (наданих послуг) від 06.05.2021 до договору про надання правової допомоги №2 від 20.03.2021, протокол узгодження договірної ціни щодо надання послуг від 06.05.2021; квитанцію №1 від 06.05.2021, за якою [PERSON] сплатив 10\~000 грн. за надання правової допомоги. Відповідно до ч. 5, 6\~ст.137 ЦПК України\~у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті щодо співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Враховуючи характер інституту судових витрат, оплата послуг адвоката безпосередньо пов`язана з розглядом справи, а тому до уваги судом береться складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання ним відповідних робіт щодо правової консультації, збирання доказової бази, складання позовної заяви. Суд вважає, що обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт у даній справі є співмірним із отриманою оплатою. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених\~\~обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач належним чином не виконав умови Договору та прострочив виконання свого зобов`язання, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача основну суму боргу в розмірі 98000 доларів США, а також 3% річних в розмірі 6653 доларів США Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved