Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

У березні 2023 року заявники звернулись до суду з вище вказаною заявою та просили розірвати шлюб між ними; визначити місце проживання їх спільних дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] з батьком та встановити факт самостійного виховання та утримання батьком дітей. В обґрунтування вказаних вимог посилались на те, що 11.03.2014 року між ними було зареєстровано шлюб під час якого у них народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , натомість їх спільне сімейне життя не склалось. Причиною розпаду шлюбу вважають втрату почуття любові, взаємопорозуміння, різні погляди на взаємні обов`язки, а тому подальше збереження шлюбу вважають недоцільним та таким, що буде суперечити їх інтересам. На даний час вони не підтримують між собою фактичних шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства. Зазначали, що між ними досягнуто згоди щодо місця проживання їх спільних дітей, участі кожного з батьків у його вихованні та забезпеченні належних умов проживання, про що вони уклали відповідний письмовий нотаріально договір згідно якого діти будуть проживати разом з батьком та мати має право бачити дітей в порядку визначеному у відповідному договорі. Посилались на те, що у зв`язку із досягненням між ними згоди щодо визначення місця проживання дітей з батьком, яким створено всі умови для проживання дітей, він здійснює опіку над дітьми, доглядає їх та піклується про них, існує потреба юридичного визнання факту перебування на утриманні батька дітей. В судовому засіданні заявник [PERSON] заяву підтримав та просив задовольнити. Вказував на те, що з часом їх з дружиною відносини погіршились та на даний час вони проживають окремо і не ведуть спільного господарства. Їх спільні діти, хоча і зареєстровані в с. Карапчів, Вижницького району, Чернівецької області, де на даний час проживає їх мати, проте фактично вони живуть з ним в м.Чернівці та перебувають на його утриманні. Встановлення проживання дітей разом з ним та факту перебування їх на його утриманні йому необхідне з метою уникнення в подальшому будь-яких непорозумінь з приводу цього. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву в якій просила справу розглядати без її участі, заявлені вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Суд, заслухавши пояснення заявника, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що 11 березня 2014 року між заявниками укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №301 (а/с 5). Під час вказаного шлюбу у заявників народився син [PERSON] , [INFO] , а також донька - [PERSON] , [INFO] . Наведені обставини підтверджуються копією долученого до матеріалів справи свідоцтва про народженнясерії [NUMBER] від 18.04.2018 року та копією свідоцтва про народження виданого міською радою міста РО, провінція Мілану (Італія) з апостилем (а/с 8, 10). Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частинами третьою, четвертою ст. 56 СК України, передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 3 ст. 293 ЦПК України передбачено, що у порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом. За змістом ст. 109 СК України, подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Договір між подружжям про розмір аліментів на дитину має бути нотаріально посвідчений. У разі невиконання цього договору аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу після спливу одного місяця від дня подання заяви. До закінчення цього строку дружина і чоловік мають право відкликати заяву про розірвання шлюбу. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей (ст. 109 СК України) провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу. При розгляді справи суд встановлює, чи відповідає заява про розірвання шлюбу дійсній волі дружини та чоловіка, та чи не будуть після розірвання шлюбу порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей. Так, за наслідками розгляду справи встановлено, що сторони не підтримують між собою шлюбні стосунки та не ведуть спільне господарство, розірвання шлюбу відповідає їх дійсній волі, відсутні підстави вважати, що внаслідок розірвання будуть порушені права їх дітей, оскільки до матеріалів заяви додано копію укладеного між ними нотаріально посвідченого договору від 18.03.2023 року, яким визначено те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їх життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ними права на особисте виховання дитини (а/с 15). Крім того, з моменту надходження заяви до суду заявники не звертались до суду з заявою про її відкликання, натомість підтримали заявлені вимоги та просили задовольнити, про що [PERSON] вказала у відповідній письмовій заяві, а [PERSON] підтвердив в судовому засіданні. У відповідності до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, [PERSON] у тексті заяви вказала, що не бажає відновлювати дошлюбне прізивще після розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч.8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно положень ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у сімейному Кодексі України. Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. У відповідності до вимог ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. З матеріалів справи вбачається, що сторони досягли між собою згоди щодо місця проживання їх спільних дітей, їх виховання та утримання одним із батьків, а саме батьком [PERSON] , а також про участь матері у виховані та спілкування з дітьми, про що останні вказали у відповідному нотаріально посвідченого договору від 18.03.2023 року (а/с 15). за правилами ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Оскільки за наслідками розгляду справи встановлено, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання їх дітей, їх вихованні та утримання, вирішуючи заявлені вимоги в цій частині в порядку окремого провадження, суд виходить з наступного. Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц). Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567 цс 18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Вимоги до заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, поданої у порядку окремого провадження, встановлені у ст. 318 ЦПК України, згідно з якою у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини. Так, в тексті заяви заявник не вказав з якою саме юридичною метою останній просить встановити факт перебування на його утриманні та вихованні дітей, а також визначення їх місцем проживання разом з ним, при цьому в судовому засіданні вказав, що встановлення зазначених фактів йому необхідне для уникнення будь-яких питань з цього приводу в майбутньому, натомість жодних доказів того, що будь-яка особа порушує права заявника, не визнає чи оспорює зазначені обставини, як і про те, що є обґрунтовані ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання, до заяви заявниками не надано. В контексті вище наведеного слід також зазначити, що справи окремого провадження розглядаються за участю заявника та заінтересованих осіб, при цьому заінтересованими особами є особи, які беруть участь у справі, та мають у ній юридичну заінтересованість. Коло заінтересованих осіб визначається взаємовідносинами із заявником у зв`язку з обставинами, які підлягають встановленню і які можуть вплинути на їх права та обов`язки. Участь у справі цих осіб зумовлюється тим, що із установленням окремих обставин заявник може реалізувати свої права у правовідносинах, у яких беруть участь і заінтересовані особи. Для цих осіб характерним є те, що їхні суб`єктивні права та обов`язки мають юридичний зв`язок із суб`єктивними правами і обов`язками заявників. Натомість, заявниками у заяві не зазначено жодної заінтересованої особи, що також вказує на відсутність у будь-якого сумнівів щодо тих юридичних фактів, які останні просять встановити. За таких обставин, заявниками не доведено з якою метою їм необхідно встановити відповідні юридичні факти та які юридичні наслідки породжують вказані факти. Окрему увагу слід звернути на те, що заявники вже визначити у відповідному нотаріально посвідченому договорі те з ким будуть проживати діти та хто буде ними піклуватись і утримувати їх та не довели належними і допустимими доказами, що визначені у відповідному договорі умови проживання і виховання їх дітей будь-яким ставляться під сумнів, що зумовило звернення до суду із заявою про встановлення вказаного факту. Отже, вимога про встановлення факту того, що діти проживають з батьком, перебувають на його самостійному утримання та вихованні не може розглядатися у судовому порядку в незалежності від дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Вказані факти можуть бути встановлені судом, зокрема, під час розгляду справ про оскарження дій чи рішень щодо відмови компетентних органів, у наданні соціальної пільги або незабезпечення соціальними гарантіями, не в окремому провадженні за правилами цивільного судочинства, а також встановлюватись у випадку відмови у вчиненні інших дій, які залежать від вказаного факту. З огляду на наведені обставини, юридичні факти про встановлення яких просять не підлягають встановленню судом. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial