Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області з позовом до ТОВ «Кредитпромінвест» про захист прав споживачів. Ухвалою судді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22.11.2021 вказану позовну заяву передано на розгляд за підсудністю до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.10.2022 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даною позовною заявою. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Цією ж ухвалою задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано від ТОВ «Кредитпромінвест» належним чином засвідчені копії договору позики, який був укладений між [PERSON] та ТОВ «ФК «Є ГРОШІ КОМ», та договору факторингу, який був укладений між ТОВ «ФК «Є ГРОШІ КОМ» та ТОВ «Кредитпромінвест». В обґрунтування позову позивач посилається на те, що між нею та ТОВ «Фінансова компанія «Є ГРОШІ КОМ» було укладено договір, відповідно до якого нею отримано позику. ТОВ «ФК «Є ГРОШІ КОМ» передало право вимоги до ТОВ «Кредитпромінвест» шляхом укладання договору факторингу. Позивач, ознайомившись із змістом договору, вважає, що укладений договір є недійсним, зважаючи на наступне. Зауважує, що ТОВ «ФК «Є ГРОШІ КОМ» було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Проте нею не було підписано даний договір. Посилаючись на положення статті 8 Закону України «Про електронну комерцію», частини другої та третьої статті 13 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач зазначає, що факт надання інформації відповідно до вимог частини другої статті 13 цього Закону повинен бути підтверджений письмово або за допомогою електронного повідомлення. Як вказує позивач, відповідачем було проігноровано вимоги, передбачені частиною другою та третьою статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», та не повідомлено письмово їй всю необхідну інформацію щодо умов договору. Відповідач скористався тим, що їй, як позичальнику об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав їй відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Також позивач звертає увагу, що пунктом п`ятим частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором є несправедливими умовами, можуть бути визнані недійсними. Позивач у позові наголошує щодо підписання договору та посилаючись на положення статей 202, 203, 205, 207, 215 ЦК України вказує, що прийняття пропозиції від відповідача укласти електронний договір (акцепт) здійснено шляхом зазначення у відповідному чекбоксі галочки на сторінці сервісу з надання онлайн позик відповідачем та введення одноразового ідентифікатора без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі, що не відповідає положенням абзацу третього частини шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». Мотивуючи позов положеннями частини шостої, частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про електронні довірчі послуги» позивач зауважує, що оскільки порядок акцептування пропозиції відповідачем не відповідає положенням абзацу третього частини шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», договір про надання позики, укладений між нею та відповідачем є таким, що не прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. При цьому позивач звертає увагу на постанову Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 916/16/16. Крім того, позивач у позові посилається на положення частини першої статті 1046, статті 1047 ЦК України, а також постанову Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16. Позивач звертає увагу, що договір про надання позики на умовах фінансового кредиту укладений нею та відповідачем містить ознаки кредитного договору. Зазначає, що в оспорюваному договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту. Посилаючись на Постанову Правління Національного банку України № 168 від 08.06.2017 «Про затвердження Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит», вказує, що у разі відсутності інформації про вартість додаткових та супутніх послуг третіх осіб, які є обов`язковими для отримання споживчого кредиту, для надання такої інформації враховуються вимоги законодавства про споживче кредитування щодо визначення вартості цих послуг відповідно до їх орієнтовної вартості. Однак працівниками ТОВ «ФК «Є ГРОШІ КОМ» було проігноровано дані вимоги законодавства та не було надано їй розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом, тобто витрат, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. У зв`язку з цим реально нарахований їй відсоток за користуванні кредитними коштами став значно більшим, за зазначений працівниками фінансової установи у розрахунку платежів. Також позивач наголошує у позові щодо нечесної підприємницької практики. Посилаючись на положення статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», частини першої статті 230 ЦК України, рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/13 позивач зазначає, що відповідачем її було введено в оману на рахунок істотних умов договору, а зокрема на рахунок відсоткової ставки за користування кредитом та їй не було зазначено нічого на рахунок непомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання. Їй було повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків), через що вона погодилася на укладання зазначених договорів. Також при укладенні договору було порушено принцип рівності сторін, так як їй запропонували укласти договір на фактично відомих лише відповідачу умовах. Звертає увагу, що розмір нарахованих відсотків за кредитним договором, укладеним між нею та відповідачем, значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. На підставі викладеного, позивач просить суд визнати недійсним договір позики, укладений між нею та ТОВ «ФК «Є ГРОШІ КОМ». Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.03.2023 постановлено залучити до участі у цивільній справі № 352/2413/21 правонаступника первісного відповідача ТОВ «Кредитпромінвест», яким є ТОВ «Фінансова компанія «Преміум Актив», замінивши первісного відповідача його правонаступником. Також цією ж ухвалою постановлено витребувати від ТОВ «Фінансова компанія «Преміум Актив» належним чином засвідчені копію договору позики, який був укладений між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Є ГРОШІ КОМ», та договору факторингу, який був укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Є ГРОШІ КОМ» та ТОВ «Кредитпромінвест». 01.04.2023 від представника відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Преміум Актив» до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Представник відповідача у відзиві зазначає, що 29.05.2021 між ТОВ «ФК «Є ГРОШІ КОМ» та [PERSON] було укладено договір позики «Простой» № 3326915405-1461274, проте позивачка не здійснила погашення кредиту, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість. 01.11.2021 ТОВ «ФК «Преміум Актив» набуло право вимоги за договором факторингу № 2021-11-5П, укладеним між ТОВ «Кредитпромінвест» на загальну суму боргу в розмірі 16346 грн. Зауважує, що договір був укладений відповідно до статті 10 Закону України «Про електронну комерцію», в якій встановлено, що електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Відповідно до статті 11 цього Закону визначений порядок укладання електронного договору. Позивачем було підписано договір за допомогою одноразового ідентифікатора, яким є повідомлення з відповідним кодом, який зазначений у тексті договору у розділі «Реквізити та Підписи сторін». При укладенні договору [PERSON] було надано в повному обсязі інформацію, що визначена у частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», позичальник був повідомлений про свої права згідно зі статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до укладення договору позивач надала згоду, усвідомлюючи її правові наслідки, на використання, в якості аналога власноручного підпису, для підписання договору електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, який надається позикодавцем, підтвердженням цього є факт підписання позивачем договору. У встановлений строк позивач не відмовилася від договору та не повернула кредит, а продовжила ним користуватися і допустила прострочення виконання своїх боргових зобов`язань. Представник відповідача вважає, що поданий позов [PERSON] про визнання договору недійсним має на меті уникнення цивільно-правової відповідальності за договором. Зазначає, що договір позики № 3326915405-1461274, який було укладено між сторонами відповідно до положень статей 10, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», тобто шляхом пропозиції на його укладення однієї стороною та її прийняття іншою стороною та підписанням зі сторони позичальника електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, доказів протилежного матеріали справи не містять, позивачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20. Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною. Представник відповідача наголошує, що договір позики містить всі умови відповідно до статі 12 Закону України «Про електронну комерцію». Позивачу було надано в повному обсязі інформацію, передбачену статтею 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», підтвердженням цього є факт підписання позивачем вказаного договору та графіку розрахунку про умови повернення позики. Перед укладенням договору ТОВ «ФК «Є ГРОШІ КОМ» до відома позичальника [PERSON] було доведено розмір процентної ставки, яка підлягає сплаті за користування кредитом, загальна вартість кредиту і відповідно загальний (сукупний) розмір кредиту, актуальний при умові повернення кредитних коштів і повної сплати відсотків у визначений договором строк і без допущення прострочення. Всі інші наслідки, які небажані для позичальника, за умовами договору (і це відповідає принципам цивільного договору) настають для нього лише при умові недотримання ним самим умов договору та допущення ним порушень, зокрема, допущення прострочення строків виконання грошового зобов`язання. Отже, позивач знала та усвідомлювала про наявність негативних для неї наслідків у вигляді додаткового майнового навантаження у разі порушення строків повернення кредиту та сплаті процентів та у разі незгоди з такими умовами мала абсолютну можливість не укладати договір на таких умовах. Крім того, позивач отримала грошові кошти на свою карту [NUMBER] , яка зазначена в п. 1.1 договору позики. Як зауважує представник відповідача, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що короткий строк користування кредитними коштами за умовами договору порушує справедливий баланс прав та обов`язків сторін цього договору, є несправедливим чи незрозумілим для позивача, або негативно вплинув на його свідомий вибір при укладенні договору. Крім того, позивач, у разі незгоди з умовами договору, мала право на підставі 1.8.1 договору, статті 15 Закону України «Про споживче кредитування», протягом 14 календарних днів з дня укладення договору відмовитися від договору без пояснення причин, у тому числі, у разі отримання нею грошових коштів. Проте, у встановлений строк позивач не відмовилася від договору та не повернула кредит. Виходячи з викладеного, представник відповідача вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави для визнання договору позики недійсним. Позивач у дане судове засідання не з`явилася, при цьому подала до суду заяву, згідно з якою просить розглянути справу без її участі за наявними у справі матеріалами. Представник відповідача у дане судове засідання не з`явився, при цьому у прохальній частині відзиву просить розглянути справу без їх участі за матеріалами, які є у справі. За приписами частини першої, другої та восьмої статті 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29.05.2021 \~ \~ \~ \~між ТОВ «Фінансова компанія «Є ГРОШІ КОМ» та [PERSON] укладено договір позики «Простой» № 3326915405-1461274. Згідно з п. 1.1 договору позикодавець надає позичальникові на умовах, що передбачені даним Договором, грошові кошти в позику в сумі 8000 грн. (далі сума позики) на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, зазначені у п. 1.5 цього договору. Позика надається за вирахуванням комісії вказаної в п. 1.4 договору з суми, що підлягає одержанню позичальником у користування, шляхом перерахування на банківську картку позичальника [NUMBER] . Загальна сума здорожчання позики за весь період складає 9430 грн. Позика надається позичальнику виключно за допомогою веб-сайту позикодавця (https://e-groshi.com), за умови ідентифікації позичальника та використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором (п. 1.2 договору). Відповідно до п. 1.3 договору строк позики за цим договором складає 30 календарних днів, позика має бути повернута у термін до 27.06.2021 включно. Згідно з п. 1.4 договору винагороду позикодавця складає одноразова комісія у розмірі 2,50 %, але не менше 100 грн. від суми позики, вказаної в п. 1.1 договору позики, що підлягає сплаті в момент надання позики та утримується позикодавцем згідно з п. 1.1 договору. Також комісія за обслуговування позики складає 0,20 % від суми позики, вказаної в п. 1.1 Договору позики, щоденно (п. 1.4.1 договору). Відповідно до п. 1.4.2 договору з метою надання можливості позичальнику самостійно, безперешкодно та у будь-який час отримувати інформацію щодо його кредитних зобов`язань за договором позикодавець забезпечує функціонування особистого кабінету позичальника, створеного на сайті www.e-groshi.com, протягом усього строку користування позичальником кредитними коштами. Комісія за обслуговування особистого кабінету позичальника складає 10 гривень за тиждень та нараховується з наступного дня за днем отримання позики до дня повного виконання своїх зобов`язань позичальником за цим договором. Під час укладання цього договору позичальник сплачує позикодавцю комісію у розмірі 60 грн. від розміру позики, визначеної у п. 1.1 договору, за включення до «Програми лояльності». Під «Програмою лояльності» розуміється отримання позичальником СМС-повідомлень, що містять промокоди зі знижками на наступні позики. Правила використання промокодів розміщені на веб-сайті позикодавця e-groshi.com (п. 1.4.4 договору). Згідно з п. 1.5 договору позики відсоток за користування коштами за договором позики обчислюються за кількість календарних днів користування позикою на наступних умовах: 1.5.1 протягом строку позики, встановленого пунктом 1.3 договору, розмір відсотків за користування коштами складає: 2,20 % від суми позики щоденно, що складає 803 % річних. У разі дострокового повернення всієї суми позики позичальник повинен сплатити проценти за весь строк користування позикою, встановлений п. 1.3 договору. 1.5.2 орієнтовна загальна вартість позики складається з суми позики та загальних витрат за договором, які складаються з доходів позикодавця, отриманих у вигляді процентів, та комісій, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням позики, та становить 9430 гривень. 1.5.3 орієнтовна реальна річна процентна ставка складає 882,50 % . Позика надається на споживчі цілі. Сума позики може бути використана позичальником для будь-якої мети, що не заборонена цим договором або чинним законодавством України (1.6 договору). Згідно з п. 1.7 договору деталізована інформація щодо визначення сукупної вартості позики при нарахуванні відсотків за користування коштами у відповідності до пункту 1.5.1 договору зазначена у Графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору. У Графіку розрахунків, що є додатком до договору позики № 3326915405-1461274 від 29.05.2021, зазначено, що датою платежу є 27.06.2021, нарахований процент становить 792 грн., нарахована комісія за користування коштами 638 грн., сума до сплати кредиту 8000 грн., а сума до сплати процентів 792 грн., разом до сплати 9430 грн. Матеріалами справи встановлено, що позивач належним чином зобов`язання за договором не виконала, внаслідок чого станом 01.11.2021 допустила заборгованість у сумі 16346 грн., з яких: 8000 грн. борг тіла; 5280 грн. борг відсотків за правомірне користування коштами; 3066 грн. борг послуг, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором № 3326915405-1461274 від 29.05.2021. 01.11.2021 між ТОВ «Фінансова компанія «Преміум Актив» та ТОВ «Кредитпромінвест» укладено договір про надання фінансових послуг факторингу № 2021-11-5П, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Преміум Актив» набуло усі права вимоги за грошовими зобов`язаннями, що виникли у ТОВ «Кредитпромінвест» згідно з договорами (додаток № 1), укладених між останнім та боржниками. Відповідно до додатку № 1 до договору про надання фінансових послуг факторингу № 2021-11-5П від 01.11.2021 на виконання умов цього договору ТОВ «Кредитпромінвест» передало, а ТОВ «ФК «Преміум Актив» прийняло права вимоги за грошовими зобов`язаннями за договором № 3326915405-1461274 від 29.05.2021, укладеним із [PERSON] , на загальну суму боргу в розмірі 16346 грн. Відповідно до п. 7.5 договору позичальник [PERSON] підтвердила, що: до укладення цього договору отримала від позикодавця інформацію, що визначена у частині другій статті 12, статті 12-1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; повідомлена про свої права згідно зі статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; повідомлена про свої права згідно зі статтею 8 Закону України «Про захист персональних даних» та не заперечує проти використання своїх персональних даних; інформація надана нею з дотриманням вимог законодавства про захист прав споживачів та забезпечує вірне розуміння нею суті фінансової послуги без нав`язування її придбання; до укладення цього договору надала згоду, усвідомлюючи її правові наслідки, на використання, в якості аналога власноручного підпису, для підписання цього договору електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, який надається позикодавцем; надала згоду на передачу та обробку позикодавцем своїх персональних даних з метою оцінки фінансового її стану та спроможність виконати зобов`язання за договором позики. Отже, на виконання вказаного пункту договору його підписано [PERSON] електронним підписом, про що міститься відмітка в п. 8 договору «Реквізити та підписи сторін». Таким чином, зазначений договір позики укладений у формі електронного документу з відповідним електронним підписом позичальника, що не суперечить вимогам Цивільного кодексу України та іншого законодавства. Статтею 10 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Комерційні електронні повідомлення поширюються лише на підставі згоди на отримання таких повідомлень, наданої особою, якій такі повідомлення адресовані. Судом встановлено, що договір позики № 3326915405-1461274 від 29.05.2021 був укладений з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи веб-сайту відповідача (https://e-rgoshi.com), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем відповідача, в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле. У статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначений порядок укладання електронного договору. Так, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. З викладеного вбачається, що укладення договору позики без прийняття пропозиції з боку позивача було б неможливим. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Враховуючи вищевикладені факти, необхідно зазначити, що відповідач має в мережі Інтернет сторінку з розміщеною пропозицією (офертою) на сайті (https://e-rgoshi.сom). На даній сторінці розміщена інформація про підприємство, скановані копії правовстановлюючих документів, фінансові звіти про діяльність підприємства, та пропозиції (оферти) щодо видачі кредитів з правилами їх отримання та повернення. Стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію» регламентує, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону. Таким чином, в момент коли позивач заповнила заяву з метою отримання позики, вона автоматично прийняла пропозицію (оферту) відповідача та приєдналася до умов публічного договору щодо правил оформлення та видачі позики. Крім того, клієнт обирає персональний логін і пароль для входу в особистий Кабінет. При підписанні документів, на телефонний номер клієнта направляється повідомлення з одноразовим ідентифікатором у вигляді коду, який клієнт зобов`язаний ввести на веб-сторінці (далі «електронний підпис одноразовим ідентифікатором»). Електронний підпис одноразовим ідентифікатором як аналог власноручного підпису є підтвердженням особи клієнта. При оформленні договору позики сторони домовилися, що всі документи щодо надання позики підписуються клієнтом з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Таким чином, Законом України «Про електронну комерцію» визначено, що саме договором оферти визначається технологія (порядок) укладення договору, порядок створення та накладання електронних підписів сторонами договору, спосіб та порядок прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту), технічні засоби ідентифікації сторони. Саме у договорі оферти відповідача чітко визначено, що всі документи щодо надання кредиту підписуються клієнтом з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Отже, враховуючи те, що позивач ініціювала укладення такого договору, оформивши заявку на сайті відповідача, підписавши договір з використанням аналогового підпису, суд дійшов висновку, що між сторонами склалися договірні правовідносини. Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним, Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України Про електронну комерцію). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис , за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Фінансова компанія «Є ГРОШІ КОМ» перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті позичальника, про що зазначено у п. 7.2 договору. Ці правила є публічною пропозицією (офертою), у розумінні статей 641, 644 ЦК України, на укладення договору кредиту, та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Тобто, позивач перед укладенням договору була ознайомлена з усією інформацією про умови кредитування, як того вимагає стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, звернувшись до відповідача із заявкою на отримання позики та, підписавши договір, позивач засвідчила той факт, що вона обізнана з Правилами, які включають в себе і умови кредитування. Отже, суд вважає, що при укладенні та підписанні договору позики, позивач діяла свідомо, її волевиявлення було направлено на укладення вказаного договору та отримання позики. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною першою статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За приписами статті 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частини перша, третя статті 509 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України). У відповідності до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. В ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов договору позики вимогам законодавства та про несправедливість його умов. Позивач погодилася з конкретно запропонованими умовами договору позики, в тому числі в частині відсоткової ставки за користування позикою, про що свідчить підписання нею договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Суд встановив, що позивач не довела належними доказами ті обставини, на які вона посилається у позовній заяві, про те, що умови оскаржуваного договору суперечать положенням законодавства, тому суд не вбачає підстав для визнання спірного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». За приписами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною першою статті 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Суд також не знаходить ознак ведення відповідачем нечесної підприємницької діяльності та введення позивача, як споживача, в оману, що передбачені статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Посилання позивача на порушення відповідачем статті 19 Закону України «Про споживче кредитування» також не знайшли свого підтвердження, оскільки черговість погашення вимог за договором про споживчий кредит, яка передбачена цією нормою, врахована пунктом 3.4 оспорюваного договору. Доводи позивача щодо того, що умови договору є несправедливими, так як сума відсотків за порушення позичальником виконання зобов`язань щодо погашення суми кредиту є завищеною, суд відхиляє, оскільки кредит надавався позивачу на строк до тридцять днів та відсоткова ставка за користування кредитними коштами була їй відома в момент укладення договору. За результатами судового розгляду, на підставі наданих сторонами доказів, судом не встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов договору вимогам законодавства та несправедливість його умов, так як доводи позивача ґрунтуються виключно на припущеннях і спростовуються самим змістом договору. При цьому згідно з п. п. 1.8.1, 1.8.2 договору позики позичальник має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору відмовитися від нього без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Про намір відмовитися від договору позичальник повідомляє позикодавця у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) до закінчення строку, встановленого у п. 1.8.1 цього договору. Пунктом 1.8.4 договору протягом семи календарних днів з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору (але не пізніше дня закінчення строку надання позики) позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю грошові кошти, одержані згідно з цим договором, та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором. Відповідно до п. 6.7 договору позики договір може бути розірваним: за ініціативою позичальника у судовому порядку, за умов виконання позичальником зобов`язань за цим договором; в інших випадках, передбачених діючим законодавством України та цим договором. Пунктом 6.9 договору встановлено, що дострокове припинення чи розірвання договору не звільняє позичальника від зобов`язання повернути позику та сплатити проценти за користування грошовими коштами наданими у позику за весь строк користування позикою. З матеріалів справи вбачається, що позивач не зверталася до відповідача із заявою про відмову від договору та повернення коштів, отриманих за договором позики. За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не доведено обґрунтованість заявлених позовних вимог. Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім.

Outcome: dismissed