Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

22.02.2023 року представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Заводського району Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги позивач мотивував тим, що під час перебування з відповідачем в зареєстрованому шлюбі в них народився син [PERSON] , який з моменту припинення шлюбних відносин (06.12.2016 року) проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач ухиляється від виховання їх малолітнього сина, не проявляє до нього жодної батьківської турботи, мав судимість. Не цікавиться станом здоров`я, має заборгованість зі сплати аліментів станом на 09.2020 року в розмірі 44036,47 грн. При цьому позивач жодним чином не чинить перешкоди у спілкуванні дитини з батьком. Ухвалою суду від 27.02.2023 року позовну заяву залишено без руху та надано час для усунення недоліків. Ухвалою суду від 07.03.2023 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 18.05.2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. 21.04.2023 року на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради від 20.04.2023 року № 1360/02.02.01-22/03/14/23 про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітнього [PERSON] , [INFO] . 27.04.2023 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи виписки з Єдиного реєстру боржників відносно відповідача. 18.05.2023 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи копій документів відносно [PERSON] , [INFO] . Сторона позивача у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просила розглянути справу за її відсутності, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений вчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив не надав. Представник Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради до судового засідання не з`явився. Подано до суду заяву, якою просять розгляд справи проводити без участі представника служби у справах дітей, враховуючи, що думка стосовно спору викладена у висновку органу опіки та піклування. Судом було ухвалено про проведення заочного розгляду справи на підставі ст.280 ЦПК України. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.03.2012 року по 06.12.2016 року, що підтверджується рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06.12.2016 року (а.с.18). Відповідно до Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 06.01.2015 року батьками [PERSON] , [INFO] , є сторони по справі (а.с.19). 05.06.2019 року Заводським районним судом м. Миколаєва вирішено стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] в розмірі частки його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10.05.2019 року і до досягнення динитино повноліття. Цим же рішенням встановлено, що відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає (а.с.20). 21.01.2020 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження №61000861 щодо стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] . Також державним виконавцем вчинено ряд постанов щодо обмеження боржника у праві полювання, користування вогнепальною зброєю, керування транспортними засобами, права виїзду за межі України (а.с.22-28). Розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на 30.09.2020 року складає 44036,47грн. До суду надано висновок органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради від 20.04.2023 року № 1360/02.02.01-22/03/14/23 про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітнього [PERSON] , [INFO] (а. с.50). У висновку зазначається і про наявність боргу [PERSON] зі сплати аліментів станом на 31.03.2023 року в сумі 151756,72грн., відсутність більше десяти років за місцем проживання, відбування покарання у період з 31.03.2010 по 23.08.2013 роки та висновком про доцільності позбавлення батьківських прав. Крім того, як свідчить витяг з Реєстру боржників відносно [PERSON] рахується дванадцять виконавчих проваджень щодо стягнення сум штрафів, аліментів. Як слідує з договору від 10.04.2022 року №533 [PERSON] , [INFO] проходить навчання у навчальному закладі міста Вільнюс, Литва. Положеннями ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, визначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особистості необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розумінні. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним зокрема, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Рішенням Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2009 року в справі «Савіни проти України», визначено, що під час розгляду справи суд повинен з`ясовувати, чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів; чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини; чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження та чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки; чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я; чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки); чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків (ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»). Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до вимог ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, що є найважливішими обов`язками матері та батька. Згідно з ч.4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. На підставі п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 Сімейного Кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років і тільки з підстав передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Європейський суд з прав людини у рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Також, положення статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначають, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Таким чином, приймаючи до уваги вищевикладене, той факт, що навіть після початку розгляду справи в суді, відповідачем не було вжито будь-яких заходів по поновленню виконання своїх обов`язків по відношенню до малолітньої дитини, суд вважає, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав обґрунтовані та підлягають задоволенню виходячи з інтересів дитини. Крім того відповідно до положень ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved