Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

Позивач ТОВ «Авентус Лізинг» звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування завданої шкоди. На обґрунтування заявлених вимог позивач у позовній заяві зазначає, що 05.07.2019 року між ТОВ «Авентус Лізинг» та [PERSON] був укладений договір фінансового лізингу № KB-050719/186. Свої зобов`язання позивач своєчасно, належним чином та в повному обсязі виконав, зокрема, придбав предмет лізингу, а саме автомобіль AUDI A4 Avant 1,8 TFSI, 2009 року випуску; шасі № [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] , зареєстрований ТСЦ 8044 від 05.07.2019 року, Свідоцтво про реєстрацію Т3 [NUMBER] та передав його у користування відповідачу на підставі Акту приймання-передачі від 05.07.2019 року. В межах вказаного договору фінансового лізингу та з метою захисту своїх прав та законних інтересів ТОВ «Авентус Лізинг» звернулося до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення простроченої заборгованості та збитків за договором фінансового лізингу. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.06.2022 року по справі № 754/6848/20 позов залишено без задоволення через встановлену судом нікчемність цього договору. Оскільки, договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування майном, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України, а також відшкодувати спричинені збитки та іншу шкоду, за правилам, що не пов`язані із договірними зобов`язаннями. У зв`язку з чим позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти за час незаконного користування майном (автомобілем) ТОВ «Авентус Лізинг» у розмірі 76766,95 грн., 166882,85 грн. упущеної вигоди внаслідок знецінення майна, яке було придбано на замовлення відповідача, але не було йому відчужено в ході правовідносин лізингу та збитки власнику майна ТОВ «Авентус Лізинг» внаслідок пошкодження майна (перевищення норм звичайної амортизації) на загальну суму 43315,00 грн., що разом становить 286964,80 грн., судовий збір та витрати на правову допомогу. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08.07.2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Письмові матеріали справи містять відзив на позовну заяву. Відповідно до якого, відповідач позов не визнає в повному обсязі, вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. 07.02.2020 року у зв`язку чисельними дефектами, несправностями предмету лізингу, які неможливо було встановити при візуальному огляді на момент укладення відповідного договору, позивач відмовився від договору лізингу, актом повернення (вилучення) майна автомобіль було фактично повернуто Лізингодавцю. 30.06.2022 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/6848/20 позов ТОВ «Авентус Лізинг» залишено без задоволення. Суд у рішенні прийшов до висновку, що договір фінансового лізингу № КВ-050719/186 від 05.07.2019, який був укладений в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, є нікчемним і не створює юридичних наслідків для його сторін. ТОВ «Авентус Лізинг» фактично просить відшкодувати різницю у вартості лізингового автомобіля за період з 05.07.2019 року по 24.06.2022 року (з моменту продажу його відповідачу і до моменту продажу іншій особі), що не передбачено нормами чинного законодавства та є тотожним відшкодування вартості використання (оренди) авто, що в свою чергу свідчить про безпідставність та необґрунтованість вимог позивача в цій частині. Витяги з інтернету, які надає позивач як доказ вартості лізингового автомобілю також не є належним та допустимим доказом у даній справі, оскільки сформовані 05.07.2022 року, з витягів не можливо встановити наскільки параметри запропонованих авто відповідають автомобілю, який був предметом лізингу. Більше того, зважаючи на практику Верховного Суду, визначення розміру вартості автомобіля не є розміром плати за користування автомобілем у зв`язку з чим витяги, договори купівлі-продажу як докази у даній справі не можуть в сукупності бути взятими до уваги. Теж саме стосується і доводів позивача про безпідставно збережені кошти в сумі 76 766,95 грн. Позивач просить стягнути не конкретно визначену плату за користування автомобілем, як передбачено практикою Верховного Суду, а суму, яка фактично спрямована на виконання умов договору, який є недійсним. Позивачем неодноразово здійснювались ремонтні роботи предмету лізингу через його незадовільний стан. Сума, витрачена на ремонт предмету лізингу складає 46705,777 грн. Позовні вимоги про стягнення збитків внаслідок ушкодження майна (знос понад звичайну амортизацію) у розмірі 43315,00 грн. вже були предметом розгляду у справі за № 754/6848/20, в задоволенні яких було відмовлено. Стягнення збитків є одним з видів цивільно-правової відповідальності. З поданих позивачем доказів причинного зв`язку між поведінкою відповідача та збитками в сумі 43315,00 грн. з підстав в тому числі, що акт повернення майна фінансового лізингу було укладено 07.02.2020 року, ремонтні роботи виконані в квітні - травні 2020 року і не відомо де більше двох місяців перебував автомобіль, в яких умовах та хто ним користувався. До суду подано відповідь на відзив. Сторона позивача вказує, що у справі №; 754/6848/20 не вирішувалось жодної позовної вимоги про визнання договору недійсним чи нікчемним. Виключно в межах вчинених свідомих дій відповідача ТОВ «Авентус Лізинг» придбало для [PERSON] автомобіль AUDI, який був об`єктом фінансового лізингу. Оскільки, ТОВ «Авентус Лізинг» не є торговцем автомобілями та не придбає автомобілі для продажу, а є лізинговою компанією, особливостями якої є фінансування купівлі клієнтом певного майна у продавця. Міркування відповідача про те, що «витяги з інтернету не можливо встановити, наскільки параметри... відповідають...» - не заслуговують увагу суду, адже позовні вимоги про упущену вигоду розраховані позивачем у зрозумілий та належний спосіб, а заперечення відповідача, якщо вони є - мають викладатися у формі контрозрахунку, за яким, відносно до мети цього позову будуть визначені та використані саме ті параметри автомобіля, які відомі відповідачу як його колишньому користувачу. Позивач вказує, що в даному позові стягує саме безпідставно збережені відповідачем кошти, які він має сплатити внаслідок незаконного тривалого без договірного використання майна. Посилання відповідача на судову практику, яка використана позивачем у позову не є тотожною, адже не стосується договору лізингу. До суду представником відповідача [PERSON] - адвокатом Целованською Я.Л. подана заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, в якій просить стягнути з ТОВ «Авентус Лізинг» на користь [PERSON] судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 грн. Стороною відповідача до суду подано додаткові пояснення. Відповідно до яких, 04.08.2022 Рішенням учасника адвокатського бюро «Цалованської Яни» у зв`язку зі зміною прізвища та з метою дотримання вимог ч.1 ст.14 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» вирішено змінити найменування адвокатського бюро на адвокатського бюро «Цалованської-Луференко Яни» без зміни організаційно-правової форми. Крім того, з метою доведення необґрунтованості позовних вимог представник відповідача посилається на постанову Верховного Суду від 09.01.2023 року № 750/1163/20. В судовому засіданні представника позивача Лисенко Д.В. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином. На електронну адресу суду надійшло клопотання від представника відповідача Цалованської - Луференко Я.Л. про відкладення розгляду справи на іншу дату, оскільки представник перебуває у Господарському суді м. Києва у зв`язку з розглядом справи № 910/5805/23, призначеної на 22.05.2023 року о 15.00 год. При цьому, суд критично оцінює подану заяву, оскільки справа перебуває на розгляді в суді з 08.07.2022 року, при визначенні дати судового засідання, судом з`ясовувалась думка представників сторін щодо дати та часу судового засідання, проте представник відповідача не висловила жодних зауважень. Вислухавши вступне слово, дослідивши письмові матеріали справи та докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 05.07.2019 року між ТОВ «Авентус Лізинг» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № КВ-050719/186. Згідно п.1.1. Загальних умов Договору Лізингодавець на підставі договору купівлі-продажу (поставки) зобов`язався придбати у свою власність і передати на умовах фінансового лізингу, у тимчасове володіння та користування за плату майно бувше у використанні, найменування, технічний опис, модель, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого визначаються в Спеціфікації (Додаток №2 до Договору), а Лізингоодержувач зобов`язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього Договору. Позивач придбав предмет лізингу, а саме автомобіль AUDI A4 Avant 1,8 TFSI, 2009 року випуску, шасі № [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] , зареєстрований ТСЦ 8044 від 05.07.2019 року, свідоцтво про реєстрацію ТЗ [NUMBER] та передав його у користування відповідачу на підставі Акту приймання - передачі від 05.07.2019 року. Відповідно до п. 3.3. Загальних умов Договору, з моменту підписання сторонами Акта прийому - передачі Предмет лізингу вважається таким, що був прийнятим Лізингоодержувачем в належному технічному стані та у відповідності до вимог останнього, до Лізингоодержувача переходять усі ризики, пов`язані з користуванням та володінням Предметом лізингу (в тому числі, але не обмежуючись, відповідальність за збереження, ризик випадкового знищення, втрати, загибелі або випадкового пошкодження Предмета лізингу. При цьому, відповідно до п. 8.8. та 8.9. Загальних умов договору вилучення (повернення) Предмета лізингу, припинення (відмова від Договору) не звільняє Лізингоодержувача від сплати всіх нарахованих та несплачених платежів згідно з Договором. Лізингоодержувач зобов`язаний сплатити Лізингодавцю усі платежі за Договором, належні до сплати згідно з Графіком платежів та несплачені; витрати, понесені Лізингодавцем у зв`язку з виконанням Договору (у тому числі у зв`язку з вилученням/поверненням Предмета лізингу, транспортуванням тощо); передбачені Договором або чинним законодавством України штрафні санкції, а також штраф, передбачений п. 6.2.5 Загальних умов, та повернути Предмет лізингу Лізингодавцю в місці та час, вказані Лізингодавцем, на підставі Акта повернення майна з фінансового лізингу. Також, відповідно до п. 8.5. Загальних умов договору Лізингоодержувач зобов`язаний повернути Предмет лізингу у справному стані з усіма його складовими частинами, обладнанням та документами, у тому числі отриманим згідно з Актом прийому-передачі. Стан, в якому Предмет лізингу повертається (вилучається), фіксується в Акті повернення (вилучення) Предмета лізингу, враховуючи умови нормального зносу. У будь-якому випадку Лізингоодержувач за власний кошт відновлює Предмет лізингу до стану, в якому він був отриманий від Лізингодавця в лізинг з урахуванням нормального зносу, або відшкодовує такі збитки (витрати), які не понесені Лізингодавцем, проте мають бути здійснені останнім для відновлення технічного стану Предмета лізингу. Так, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.06.2022 року у справі № 754/6848/20 суд дійшов висновку про те, що договір фінансового лізингу №КВ-050719/186 від 05.07.2019 року, який був укладений між ТОВ «Авентус Лізинг» та [PERSON] в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, є нікчемним і не створює юридичних наслідків для його сторін. Водночас, з урахуванням наведених обставин, судом роз`яснено, що ТОВ «Авентус Лізинг» не позбавлено можливості захистити свої права шляхом звернення до суду з позовом в порядку, передбаченому статтею 1212 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені судом у справі № 754/6848/20, яке набрало законної сили не підлягають доказуванню при розгляді справи № 754/5243/22. Відповідно до позовної заяви, позивач ТОВ «Авентс Лізинг» просить стягнути з відповідача на користь позивача упущену вигоду у розмірі 166882,85 грн. в порядку ст. 22 ЦК України. Вказану вимогу обґрунтовано тим, що автомобіль було придбано на підставі договору купівлі-продажу від 05.07.2019 року за ціною 353282,85 грн., в подальшому транспортний засіб було продано на підставі договору купівлі-продажу від 24.06.2022 року за ціною 186400,00 грн. Таким чином різниця між укладеними договорами купівлі-продажу складає 166882,85 грн., яку позивач вважає упущеною вигодою та просить стягнути із відповідача. Суд приходить до висновку, що вказана позовна вимога задоволенню не підлягає з наступних підстав. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорення. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України). У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати. Як зазначено вище, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном. Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 04 липня 2011 року у справі № 3-64гс11 та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 908/2261/17, від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14 та від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20). При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання. Крім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) та постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18). Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)). Тлумачення змісту частини другої статті 22 ЦК України свідчить, що упущена вигода, будучи складовою поняття збитки, на відміну від реальних збитків, фактичну вартість яких можна виявити на основі оцінки прямих майнових втрат, завданих особі, пов`язана з тим реальним приростом, збільшенням її майнової сфери, якого можна було б очікувати за звичайних обставин, якби ці обставини не були порушені неправомірною поведінкою боржника. Письмові матеріали справи всупереч частині першої статті 81 ЦПК України не містять належних, допустимих та достовірних доказів про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача. Крім того, 166882,85 грн. фактично є різницею вартості лізингового автомобіля за період з 05.07.2019 року по 24.06.2022 року, що не передбачено нормами чинного законодавства. Позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача збитки заподіяні власнику майна внаслідок пошкодження майна (перевищення норм звичайної амортизації) на суму 43315,00 грн. та 76766,95 грн., які відповідач зберіг у себе як незаконний користувач майном, що належить ТОВ «Авентус Лізинг», задоволенню не підлягають з урахуванням наступного. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (див. висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15). У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України (див. висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13). За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (частина перша статті 1212 ЦК України). Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу є кондикційними. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 521/127/19(провадження № 61-10897св21). З письмових матеріалів справи вбачається, що 07.02.2020 року автомобіль, який був предметом лізингу повернуто позивачу про що складено відповідний акт повернення (вилучення) майна з фінансового лізингу за Договором фінансового лізингу № КВ-050719/186 від 05.07.2019 року у зв`язку із відмовою за ініціативою Лізингоодержувача. Враховуючи вище наведене, а також те, що позивач просить фактично стягнути 76766,95 грн. - вартість зносу (амортизації) автомобіля та 43315,00 грн. - внаслідок ушкодження авто (знос понад звичайну амортизацію), суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість вказаних вимог. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача. Щодо заяви представника відповідача про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою , включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А тому Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати. На підтвердження обґрунтованості заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу письмові матеріали справи містять договір № К-090721/4 про надання правової допомоги від 07.09.2021 року, додаткову угоду № 5 від 08.07.2022 року до договору № К-090721/4 про надання правової допомоги від 07.09.2021 року, додаткову угоду № 6 від 07.09.2022 року до договору № К-090721/4 про надання правової допомоги від 07.09.2021 року, акт прийому -передачі надання послуг № 4 від 28.11.2022 року та платіжне доручення № 390950199 від 30.11.2022 року. Разом з тим, відповідно до змісту акту прийому -передачі наданих послуг № 4 від 28.11.2022 року вбачається, про те, що вартість підготовки заяви на ознайомлення із матеріалами справи становить 600 грн., проте така заява відсутня в письмових матеріалах справи. Вартість підготовки клопотання про розгляд справи без участі позивача становить 600,00 грн., проте [PERSON] є відповідачем, а не позивачем по справі № 754/5243/22. Крім того, платником у платіжному дорученні № 3900950199 від 30.11.2022 року на суму 6000,00 грн. вказано [PERSON] , в той час як договір про надання правової допомоги № К-090721/4 від 07.09.2021 року укладено між Адвокатським бюро «Цалованської Яни» та [PERSON] . На підставі викладеного, витрати пов`язані зі розглядом справи у розмірі 6000,00 грн. задоволенню не підлягають, оскільки стороною відповідача, всупереч наведеним вище положенням, не надано належних, достовірних доказів понесених витрат в зазначеному розмірі. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed