Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

Позивач звернувся в суд із вказаним вище позовом, в обгрунтування якого посилається на те, що між АТ КБ " Приватбанк" та [PERSON] 25.01.2007 року було укладено кредитний договір № LVTRAE00000017, у відповідності до якого останній отримав кредит в сумі 11 905.60 доларів США на термін до 26.01.2012 р. Станом на 28.11.2019 року у зв`язку із порушеннями зобов`язань за кредитним договором Відповідач має заборгованість 50138.33 Долар США. АТ КБ " Приватбанк" просить стягнути з Відповідача - [PERSON] заборгованість у розмірі 4337.24 доларів США по тілу кредиту та судові витрати. Ухвалою суду від 02.05.2023 постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін на 25.05.2023. Дана ухвала надсилалась сторонам по справі. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило. Відповідачем подано письмові пояснення в яких вказує, що з липня 2013 року не вносила жодних платежів на погашення заборгованості за кредитним договором LVTRAE00000017, отже минуло понад 6 років до подачі позову, тобто з пропуском позовної давності і просить про застосування позовної давності. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, «здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Матеріалами справи встановлено, що між АТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] 25.01.2007 року було укладено кредитний договір № LVTRAE00000017, у відповідності до якого остання отримала кредит в сумі 11905,60 доларів США на термін до 26.01.2012. Станом на 28.11.2019 у зв`язку із порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач має заборгованість 50138,33 Долар США. АТ КБ "Приватбанк" просить стягнути з відповідача - [PERSON] заборгованість у розмірі 4337,24 доларів США по тілу кредиту та судові витрати. З розрахунку заборгованості від 27.11.2019 зробленого за договором № LVTRAE00000017 від 25.01.2007 вбачається, що на дату 29.11.2013 р. в графі «кількість днів, за які нарахована заборгованість за відсотками, пенею та комісією» становить 672 дні, а в графі «залишок поточної заборгованості за тілом кредиту» становить 0,00 грн., в графі «залишок простроченої заборгованості за тілом кредиту» становить 6765,93. З таблиці розрахунку останній внесений платіж зазначено 15.11.2010 року. Відповідачем заявлено, що жодних платежів з липня 2013 року не вносила, а позивачем такі твердження не спростовано. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України). Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідачем останній платіж здійснено 27.01.2012, а тому строк позовної давності необхідно рахувати з цієї дати, а банк звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав, та законних інтересів 19 грудня 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Аналізуючи наведене, суд вважає, що оскільки банком пропущено строк позовної давності, за наявності заяви про його застосування, банку в задоволенні позову необхідно відмовити. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмовити у позові, судові витрати слід покласти на позивачів.

Outcome: dismissed