Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

25.01.2023 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю на земельну ділянку, що відноситься до домоволодіння. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] із 2004 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а з 19.06.2010 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, проживають однією сім`єю та мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 26.06.2007 року сторони набули право власності на земельну ділянку площею 0,0615 га - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 322287201:01:019:0052, що знаходилась за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи, що стороною договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.06.2007, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу, Київської області Власовою Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1667, був [PERSON] (витяг з Державного реєстру правочинів № 4205178 від 26.06.2007 року, сформований приватним нотаріусом Власовою Л.В.), то і право власності оформлено на [PERSON] (Державний Акт на право власності на земельну ділянку, Серія ЯЖ № 047511 від 13.12.2007 року. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010732900519). Окремо необхідно зазначити, що на земельній ділянці площею 0,0615 га кадастровий номер 3222487201:01:019:0056, що знаходилась за адресою: [ADDRESS] , сторонами побудоване домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на яке 12.08.2010 року набуто право власності. Вказане домоволодіння згідно із рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.10.2022 (справа № 369/12039/21) визнано спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнано за позивачем, - [PERSON] частки в цьому домоволодінні. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 02.01.2018 року у справі № 1-кс/760/178/18 на вищевказану земельну ділянку площею 0,0615 га кадастровий номер 3222487201:01:019:0056 накладено арешт, а Вирок Вищого антикорупційного суду від 30.07.2021 року відносно [PERSON] у справі № 752/7440/18 передбачає конфіскацію всього належного йому на праві власності майна. На підставі вище наведеного, позивач вказувала, що відповідно до ст. ст. 60, 70 СК України, зазначене вище майно є спільною сумісною власністю подружжя, однак зареєстроване за [PERSON] і на нього накладено арешт. Тому позивач вважає, що вона позбавлена можливості розпоряджатися своєю часткою в спільному майні, що є грубим порушенням її права власності. Згодом, у разі набрання вироком Вищого антикорупційного суду від 30.07.2021 року (справа № 752/7440/18) за обвинуваченням [PERSON] законної сили, належне позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності земельна ділянкаплощею 0,0615 га, кадастровий номер 3222487201:01:019:0056 може бути конфісковане, чим буде грубо порушене право позивача на належну їй частку у спільній сумісній власності. На підставі вище наведеного, позивач просила суд, визнати земельну ділянку площею 0,0615 га, кадастровий номер 3222487201:01:019:0056, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , визначити [PERSON] , [INFO] , частки в земельній ділянці площею 0,0615 га, кадастровий номер 3222487201:01:019:0056, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.01.2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.03.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача через канцелярію суду подав заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив здійснювати розгляд справи у його та позивача відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не проводилося. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що заявлений позов підлягає до задоволення виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно ч. ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Частинами 1 та 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Судом встановлено, що сторони з 19.06.2010 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис 278. 12.08.2010 року сторони набули право власності на земельну ділянку площею 0,0615 га - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 322287201:01:019:0052, що знаходилась за адресою: [ADDRESS] . Крім того, на земельній ділянці площею 0,0615 га кадастровий номер 3222487201:01:019:0056, що знаходилась за адресою: [ADDRESS] , сторонами побудоване домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на яке 12.08.2010 року. Вказане домоволодіння згідно із рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.10.2022 (справа № 369/12039/21) визнано спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнано за позивачем, - [PERSON] частки в цьому домоволодінні. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства земельна ділянка площею 0,0615 га кадастровий номер 3222487201:01:019:0056, що знаходилась за адресою: [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя жодною із сторін не надано, тому суд дійшов висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем право власності на частину вказаної земельної ділянки. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved