Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

У вересні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та визнання права власності в порядку спадкування за законом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що його батьку [PERSON] та бабі [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 вересня 1993 року належала на праві власності квартира [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. [INFO] помер [PERSON] 16 серпня 2022 року він звернувся до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька на належну останньому частину квартири, в тому числі на частку, яку він прийняв, але не оформив після смерті своєї матері [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Гайворонської Т.О. у вчиненні цієї нотаріальної дії було відмовлено з підстави відсутності складу спадкового майна. Було з`ясовано, що 04 серпня 2022 року державним нотаріусом П?ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г. на підставі договору купівлі-продажу від 03 лютого 2009 року, укладеного від імені [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р., здійснено державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за [PERSON] . Позивач вважає, що зазначений договір купівлі-продажу квартири є нікчемним, оскільки [PERSON] померла до його укладення. Отже, оскільки підставою внесення запису про право власності відповідача на спірну квартиру став нікчемний договір купівлі-продажу, позивач вважає, що рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем підлягає скасуванню. На підставі викладеного, позивач просить скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 64407106 від 05.08.2022 4:42:09, прийняте державним нотаріусом П?ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутовою Аллою Генрихівною, яким за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , а також визнати за ним, [PERSON] , право власності на зазначену квартиру в порядку спадкуванням за законом. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 14 вересня 2022 року за заявою позивача у справі були вжиті заходи забезпечення позову, а саме заборонено [PERSON] та іншим особам вчиняти будь-які дії, пов`язані з відчуженням та розпорядженням квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 вересня 2022 року у справі було відкрите загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 30 січня 2023 року підготовче провадження було закрито та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримав. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що позивачем не доведено недійсність угоди купівлі-продажу частки квартири, що належала [PERSON] . Крім того, вважав, що відсутні законні підстави для визнання за позивачем права власності на квартиру, оскільки постанова нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину не скасована, не продовжено строк для прийняття спадщини, не надані документи на підтвердження права на спадкування, а також не доведено відсутність інших спадкоємців. Просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Третя особа - державний нотаріус П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутова А.Г. в судове засідання не з`явилася. В.о. завідувачем нотаріальної контори була надана заява про розгляд справи без участі їх представника. Треті особи - державний нотаріус Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Гайворонська Т.О. та приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенська І.Р. в судове засідання не з`явилися. При цьому було встановлено, що приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. припинено нотаріальну діяльність. Суд, з`ясувавши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне: Судом установлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 вересня 1993 року, виданого виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням (наказом) від 24 вересня 1993 № И-2092, [PERSON] та [PERSON] належала на праві власності квартира [ADDRESS] ) загальною площею 56,9 кв.м. Право власності [PERSON] та [PERSON] на зазначену квартиру було зареєстроване в рівних частках Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 9 в книзі 107п. Також судом установлено, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 26 листопада 2008 року на підставі актового запису № 1665. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 19 травня 2020 року на підставі актового запису № 563. 13 листопада 2020 року позивач звернувся до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Гайворонської Т.О. від 16 серпня 2022 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] у зв`язку з відсутністю складу спадкового майна. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 04.08.2022 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 64407106 від 05.08.2022 14:42:09 державного нотаріуса П?ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутової Алли Генрихівни право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстроване за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . Підставою для державної реєстрації права власності зазначено договір купівлі-продажу, серія та номер: 496, виданий 03.02.2009 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. Відповідно до наявної в матеріалах справи копії такого договору, 03 лютого 2009 року [PERSON] і [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Водночас згідно з наданими Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області відомостями 03 лютого 2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. в реєстрі за № 496 був посвідчений договір довічного утримання між [PERSON] та [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони, предметом якого є квартира [ADDRESS] . Тобто 03 лютого 2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. в реєстрі за № 496 був посвідчений інший правочин. Вирішуючи між сторонами спір про правомірність рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності відповідача на спірну квартиру, суд враховує, що за змістом\~статті 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частинами 1-3 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до\~статті 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 ЦК України). Зокрема в\~силу частини\~1\~статті 220\~ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до частини 1 та 5 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон). Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом частини 1 статті 4 та статті 5 Закону державній реєстрації прав підлягають серед іншого право власності та інші речові права на нерухоме майно, в тому числі на квартири. Частиною 3\~статті 10\~Закону визначено,\~що державний\~реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:\~1)\~відповідність обов`язкового\~дотримання письмової\~форми правочину\~та його\~нотаріального посвідчення\~у випадках,\~передбачених законом; відповідність\~повноважень особи,\~яка подає\~документи для\~державної реєстрації\~прав; відповідність\~відомостей про\~речові права\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяження,\~що містяться\~у Державному\~реєстрі прав,\~відомостям,\~що містяться\~у поданих/отриманих\~документах; наявність\~обтяжень прав\~на нерухоме\~майно; наявність\~факту виконання\~умов правочину,\~з якими\~закон та/або\~відповідний правочин\~пов`язує можливість\~виникнення,\~переходу,\~припинення речового\~права,\~що підлягає\~державній реєстрації; 2)\~перевіряє документи\~на наявність\~підстав для\~проведення реєстраційних\~дій,\~зупинення розгляду\~заяви про\~державну реєстрацію\~прав та\~їх обтяжень,\~зупинення державної\~реєстрації прав,\~відмови в\~державній реєстрації\~прав та\~приймає відповідні\~рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. Відповідно до частини 8 статті 18 Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. При цьому в частині 1 статті 24 Закону визначені підстави для відмови в державній реєстрації прав. Зокрема, державний реєстратор відмовляє у державній реєстрації прав, якщо: заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, подані документи\~не відповідають\~вимогам,\~встановленим цим\~Законом, подані\~документи не\~дають змоги\~встановити набуття,\~зміну або\~припинення речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяження, наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями тощо. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав (частина 2 статті 24 Закону). Частиною 3 статті 26 Закону в редакції, чинній на час розгляду справи, передбачено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Суд вважає, що матеріалами справи доведено, що договір купівлі-продажу від 03.02.2009 року між [PERSON] та [PERSON] , з однієї сторони, та відповідачем [PERSON] , з другої сторони, предметом якого є квартира [ADDRESS] , який став підставою для реєстрації права власності відповідача на зазначену квартиру, не укладався і приватним нотаріусом Петрушенською І.Р. не посвідчувався, оскільки [PERSON] померла [INFO] та 03.02.2009 року в реєстрі за номером 496 вказаним нотаріусом був посвідчений інший правочин між іншими сторонами та щодо іншого нерухомого майна. Отже, такий договір купівлі-продажу квартири є нікчемним. Відтак у державного нотаріуса П?ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутової А.Г. не було законних підстав для державної реєстрації права власності на зазначену квартиру за відповідачем. Тому суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 64407106 від 05.08.2022 14:42:09, державного нотаріуса П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутової А.Г., яким за [PERSON] зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] , є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на спірну квартиру в порядку спадкування після смерті його батька [PERSON] , то суд вважає, що зазначені позовні вимоги задоволенню не підлягають. Суд враховує, що відповідно до статей\~1216,\~1217 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу\~(стаття 1223 ЦК України). Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.\~Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Частиною 1 статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 3 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ст. 1269 ЦК України). Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з частиною 1 статті 1277 ЦК України в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Отже, у справах про спадкування належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Звернувшись до суду, позивач просить визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] в цілому в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , в тому числі на частку, що була прийнята останнім після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Як вбачається з матеріалів спадкової справи, яка була заведена після смерті [PERSON] , з заявою про прийняття спадщини за законом звернулися 23 березня 2009 року її син [PERSON] та онук [PERSON] , [INFO] , батько якого - [PERSON] помер [INFO] . Отже, відповідач [PERSON] не є належним відповідачем у даній справі в частині позовних вимог про визнання права власності на спірну квартиру в порядку спадкування. Позивач як під час звернення до суду, так і протягом всього часу розгляду справи позов до спадкоємця, що звернувся з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , та до Дніпровської міської ради, саме які є належними відповідачами, не пред`явив, клопотань про їх залучення до участі у справі як співвідповідачів не заявляв, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову в частині визнання права власності на квартиру в порядку спадкування. При цьому позивач не позбавлений можливості пред`явити позов до належних відповідачів, звернувшись до суду з відповідним позовом. Крім того, суд відзначає, що за змістом положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», що не суперечить практиці Верховного Суду, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Суд звертає увагу, що підставою відмови нотаріусом у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] стала відсутність спадкового майна на момент звернення до нотаріальної контори. Разом із тим, позивачем не доведено наявність у нього перешкод для отримання у нотаріуса в позасудовому порядку свідоцтва про право на спадщину за законом на належну йому частину квартири після смерті батька у зв`язку зі скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] необхідно задовольнити частково. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із положень частини 1 статті 141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні\~до суду\~позивачем був\~сплачений судовий\~збір у\~розмірі 1984\~грн.\~80\~коп.,\~а саме\~по 992\~грн.\~40\~коп.\~закожну вимогу. Оскільки позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 992 грн. 40 коп.

Outcome: partial