Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-18 00:00:00

До Деснянського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа - [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення. Ухвалою Деснянського районного суду мста Києва від 05 січня 2023 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позову. На виконання вимог ухвали суду 26 січня 2023 року позивачем надано квитанцію про сплату судового збору. В обґрунтовування своїх позовних вимог позивачка зазначає, [PERSON] , зареєстрована та є власником частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 06.09.2005р., виданого відділом Держжитлофонду Деснянської райдержадміністрації м. Києва (Розпорядження №1285 від 06.09.2005р.) Відповідачка [PERSON] , [INFO] , в квартирі [ADDRESS] має право власності на 1/4 частину квартири, яку отримала в дарунок від третьої особи за позовом - [PERSON] . Третя особа [PERSON] в квартирі [ADDRESS] також має право власності на 1/4 частину квартири. Спірна квартира складається з 3-х кімнат, житловою площею 39,8 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 9,9 кв.м., 2-а кімната 17,5 кв.м., 3-а кімната 12,4 кв.м., кухня площею - 6,7 кв.м., коридор - 6,3 кв.м., уборна - 1,1 кв.м., ванна - 2,1 кв.м. Загальна площа квартири - 59,1 кв.м. В спірній квартирі позивач мешкала з самого дитинства разом зі своєю родиною. Однак після смерті матері в квартирі залитись мешкати вона та сестра. Після смерті сестри [INFO] в квартирі проживала тільки позивач. В ніч на 02.04.2019 р. [PERSON] разом зі своїм другом [PERSON] зірвали замки з вхідної двері та зайшли в квартиру (на той момент вона не була ще власницею частки в квартирі та не була зареєстрована за цією адресою). Через декілька днів вони врізали замок на двері двох кімнат, а пізніше поставили металеві двері до цих кімнат, та стали перешкоджати позивачу користуватися цими кімнатами. Тобто відповідачка позбавила позивача можливості користуватися двома кімнатами та лоджією, яка є в одній із кімнат. В загальному коридорі вони почали складати різні непотрібні їм речі та загороджувати позивачу прохід до третьої кімнати. На кухні чоловік відповідачки став ремонтувати моторолер. Доступ до кухні теж перекрили. У ванній кімнаті вони почали робити ремонт, таким чином, щоб позивач не мала можливості користуватись ванною та туалетом. В червні 2019р. позивач вимушена була переїхати жити до знайомих. Однак періодично вона намагалась повернутись до дому, але в неї залишились тільки ключі від вхідної двері, а від дверей до двох кімнат відповідачка надати ключі відмовилась. Кімната розміром 12,4 кв.м., в якій вона мешкала в останній час, з вини відповідачки, теж була зайнята відповідачкою та заставлена різними їхніми речами. Позивач зі знайомими приходила та виносила з кімнати їхні речі, але коли позивача не було вдома, вони знову захаращували вхід до цієї кімнати, щоб позивач не мала туди потрапити та не мала можливості в ній жити. Коли позивач приходила до квартири, відповідачка постійно провокувала скандали. Одного разу коли позивач зайшла в кімнату та стояла біла вікна, в неї було кинуто камінь, який розбив вікно. Позивач вимушена була подавали заяви до поліції. Дві мої заяви на даний час зареєстровані в єдиному реєстрі досудових розслідувань від 27.08.2020р. та 21.09.2020р. Також Деснянським районним судом відносно відповідачки [PERSON] винесено вирок по справі №754/14693/21 від 24.09.2021р. за ст.125 ч. 1 КК України за нанесення мені тілесних ушкоджень. На даний час позивач не може зовсім мешкати в квартирі, так як відповідачка повністю позбавила її можливості жити в квартирі та мати там належні побутові умови. Тобто, позивач не може вільно володіти та користуватися належним їй майном на праві власності, оскільки відповідачка на ґрунті особистих неприязних відносин перешкоджає їй в здійсненні права на проживання в спірній квартирі. Ключі від встановлених дверей в квартирі позивачу не надає. Створює в квартирі такі умови, щоб позивач не могла там жити. Постійно погрожує фізичною розправою. На підставі викладеного позивач просить суд: зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , зобов`язати відповідачку надати [PERSON] ключі від кімнат та надати доступ до лоджії; вселити [PERSON] до квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року провадження у справі було відкрито, справу визнано малозначною та призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву. Поданий відповідачкою 18 квітня 2023 року відзив на позову заяву не був прийнятий судом у заявку з пропуском встановлено строку. В судовому засіданні позивач, представник позивача вимоги позову підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Позивач пояснила, що має ключі від квартири, однак проживати в квартирі боїться, у зв`язку з погрозами з боку відповідача та її співмешканця. Її речі зз великої кімнати бути винесені відповідачкою та частково скинуті в коридорі, інші речі зникли або були зіпсовані. Відповідач, її представник проти задоволення позову заперечували в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Допитана в якості свідка за її клопотанням відповідач [PERSON] пояснила, що в квартиру вона вселилась як донька співвласниці квартири, про вселення в квартиру між нею та позивачем було досягнуто домовленість, яку позивач порушила. У зв`язку з цим, вона була вимушено вселятися в квартиру за допомогою працівників поліції. Квартира знаходилась в поганому стані - коти позивача «ходили в туалет» просто в ванну, митися було неможливо, позивач перешкоджала користуватися кухнею. [PERSON] пояснила, що вона проводить ремонтні роботи - відремонтовані дві кімнати, якими вона користується, ванна кімната майже закінчена, проведено ремонт на кухні. Меблі позивача, її речі були розібрати за складені в кладовку та коридор - за її згодою. Позивач має ключі від квартири і з`їхала з квартири приблизно через рік після початку ремонту. [PERSON] зазначила, що ніколи не чинила перешкоди позивачу в користуванні квартирою, жодних металевих дверей в квартирі немає, вона дійсно не надає доступ позивачу до двох кімнат, якими користується, оскільки такий порядку був визначений мировою угодою. Допитана в судовому засіданні в якості свідка за її клопотанням третя особа [PERSON] пояснила, що її мати померла 2010 року. В квартиру вона не могла вселитися через перешкоди, які чинила позивач. Свідок підтвердила, що її донькою проведений ремонт в кімнатах 9,9 кв.м. та 17,5 кв.м., відремонтована кухні та туалет, частково відремонтована ванна кімната. Речі позивача складені в її кімнаті, коридорі та кладовці. Також за клопотанням позивача в судовому засіданні були допитані свідки. Свідок [PERSON] пояснив, що він є сусідом багато років, добре знає позивача. Зараз в квартирі проживає [PERSON] , в квартирі зроблено ремонт у ванній кімнаті та інших приміщеннях. Свідок підтвердив, що меблі з великої кімнати розібрані та складені в коридорі, там же стоїть подарований ним позивачу холодильник без шнура, деталь від автомобіля. Захаращена речами також кімната позивача - стоїть рояль, шафа, розбите скло на балконі. Свідок [PERSON] пояснив, що знає позивача років десять, вони підтримують приятельські відносини. Свідок пояснив, що після незаконного вселення до квартири відповідач та її співмешканець почили псувати майно в квартирі: закидали коридор сміттям, ванна була просто чорна, не працював змив. Пізніше відповідачка встановила двері та змусила позивача переїхати з великою (прохідної) кімнати в окрему кімнату, сама проживає в двох кімнатах. Свідок зазначив, що особисто не бачив фактів вживання алкоголю відповідачкою, був свідком конфлікту в 2019 році коли компанія невідомих людей не пускали його та позивача в квартиру. Зараз позивач в квартирі не проживає. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про неможливість задоволення позову з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 06 червня 2005 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, затверджено мирову угоду, згідно з якою: [PERSON] зобов`язується на протязі двох тижнів після затвердження мирової угоди знятись з реєстрації за адресою спірної квартири разом з неповнолітньою [PERSON] ; [PERSON] разом з [PERSON] після зняття реєстрації [PERSON] зобов`язуються на протязі місяця подати до відділу приватизації державного житлового фонду Деснянського району міста Києва документи на приватизацію спірної квартири; після отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] зобов`язуються не укладати будь-яких угод про відчуження належній кожній з них частки квартири на протязі двох років; після отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] дають згоду на реєстрацію у спірній квартирі [PERSON] разом з неповнолітньою донькою [PERSON] та дають згоду на проживання без реєстрації чоловіка [PERSON] - [PERSON] ; сторони дають згоду на конкретний порядок користування квартирою [ADDRESS] , згідно якого [PERSON] займає ізольовану кімнату площею 12,4 кв.м, [PERSON] та [PERSON] займають суміжні кімнати площею 9,9 кв.м та 17,5 кв.м, а балкон, кухня, коридор, ванна та туалет залишаються у загальному користуванні. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 06 серпня 2005 року співвласниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Згідно Договору дарування № 563 від 21.11.2020 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнко О.В. частина квартири була подарована [PERSON] своїй доньці [PERSON] . Отже, на час розгляду справи співвласниками квартири [ADDRESS] є : частина квартири - позивач [PERSON] , частина квартири - відповідач [PERSON] , частина квартири - третя особа [PERSON] . Позивач має ключі від квартири та періодично приходить до квартири, перешкоди у цьому їй відповідачем не створюються. Позивач не має доступу до суміжних кімнат площею 9,9 кв.м та 17,5 кв.м, якими користується відповідач. Іншого порядку користування майном - квартирою [ADDRESS] (окрім визначеного ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 06 червня 2005 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення) між співвласниками самостійно визначено не було. До суду з такими вимогами сторони не звертались. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyyv. Ukraine", заява № 30856/03) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Верховний Суд виходить з того, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували той факт, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні квартирою. З наданих пояснень сторін, третьої особи та свідків вбачається довготривалий сімейний конфлікт між позивачем та іншими власниками квартири, однак не підтверджує вчинення відповідачем перешкод у проживанні та користуванні власність та необхідності судового захисту прав позивача в обраний нею спосіб. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed