Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить суд визначити місце проживання дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю - [PERSON] ; судові витрати стягнути з відповідача. В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що 15.08.2014 року уклала з відповідачем шлюб, який був зареєстрований Червонозаводським відділом ДРАЦ Харківського МУЮ. У шлюбі у сторін народились діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , яких вона виховує самостійно. Подружнє життя не склалося через алкогольну залежність чоловіка, його небажання працювати та заробляти на життя дітей. Відповідач постійно вчиняє сварки, що негативно впливає на виховання дітей. У січні 2022 року, вона була вимушена залишити чоловіка. Зараз проживає разом із матір`ю, діти стали спокійнішими. Тому позивачка була вимушена звернутись до суду із позовом про розірвання шлюбу, після розірвання якого діти будуть проживати разом з нею. З урахуванням викладено, просить суд визначити місце проживання дітей разом із нею. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15.12.2022 року відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 07.03.2023 року від директора Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради - Малько О.П. надійшов Висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] та пояснення, відповідно до яких підтримує позовні вимоги [PERSON] , у зв`язку з тим, що вона виконує свої батьківські обов`язки, створила належні умови для проживання та розвитку дітей, а також просить розглядати справі без участі представника органу опіки та піклування. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 24.03.2023 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Представник третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надав суду пояснення, відповідно до яких підтримує позовні вимоги [PERSON] , у зв`язку з тим, що вона виконує свої батьківські обов`язки, створила належні умови для проживання та розвитку дітей, а також просить розглядати справі без участі представника органу опіки та піклування. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, на підтвердження чого в матеріалах справи наявні поштові конверти з відміткою про відсутність адресату за адресою, зазначеною в позовній заяві, що свідчить про належне його повідомлення, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Відзив на позов не подав. Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу за відсутності відповідача та згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони знаходяться у шлюбі, який був зареєстрований 15 серпня 2014 року Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 456. Від шлюбу подружжя мають дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження дітей. Згідно копії довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 07.11.2022 року, малолітні діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані та мешкають за адресою: [ADDRESS] , із своєю матір`ю, позивачкою у справі - [PERSON] . Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Суду надано висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 06.03.2023 року щодо доцільності визначення місця проживання малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] . З висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 06.03.2023 року № 88 вбачається, що місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано разом з матір`ю, [PERSON] , за адресою.: [ADDRESS] . Фактично мати з дітьми проживає за адресою: [ADDRESS] , де для виховання та повноцінного розвитку дітей створені всі необхідні умови. Мати дітей, [PERSON] , працює акушеркою в КНП ХОР «Обласна клінічна лікарня», знаходиться на обліку в УПСЗН Основ`янського району ХМР, отримує щомісячну одноразову допомогу при народженні дитини та державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю. Згідно з інформацією Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 41 Харківської міської ради Харківської області малолітній [PERSON] , [INFO] , навчається в школі з другого класу. Хлопчик має добрий загальний розвиток. Мати дитини, [PERSON] , відповідально ставиться до виховання та навчання сина, підтримує постійний зв`язок зі школою та класним керівником, відвідує батьківські збори та шкільні заходи. За час навчання дитини, батько, [PERSON] , в школі жодного разу не з`являвся, батьківські збори не відвідував та навчанням сина не цікавився. Посилаючись на вказані обставини Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] . Враховуючи вищезазначене, беручи до уваги інтереси малолітніх дітей, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки це відповідає інтересам дітей та вважає за доцільне визначити місце проживання дітей разом з матір`ю. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: approved