Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

16 лютого 2021 року до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла позовна заява, відповідно до якої позивач [PERSON] звернувся до відповідачки [PERSON] , треті особи: орган опіки та піклування виконкому Покровської районної у місті ради про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовної заяви зазначив, що [INFO] у позивача та відповідачки народився спільний син - [PERSON] . З червня 2020 року шлюбні відносини між сторонами припинились, позивач переїхав працювати і жити до міста Дніпро. 3 того часу він постійно чув від свого сина [PERSON] про погане відношення до нього з боку відповідачки та прохання забрати сина до себе. 07.11.2020 син [PERSON] повідомив позивача про те, що відповідачка покинула його самого і поїхала у місто Дніпро, не пояснивши дитині причини від`їзду, залишивши неповнолітню дитину, позивач виїхав за сином та з даного приводу звернувся до поліції, після чого забрав сина до міста жити разом з позивачем. 3 того часу син проживає разом із батьком та своєю бабусею [PERSON] . [INFO] , яка є власником домоволодіння, в якому проживають сторони, та приймає активну участь у вихованні та догляді за дитиною. Враховуюче вищезазначене, позивач просить визначити місце проживання [PERSON] разом з батьком. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 лютого 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 березня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 21 квітня 2021 року до участі у справі залучено у якості третьої особи , яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Управління-службу у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпрі ради. 21 квітня 2021 року представник відповідачки [PERSON] надав до суду зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з матір`ю, в обґрунтування якої зазначив, що відповідачка проживала спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] . Від спільного проживання народився син - [PERSON] . Після народження дитини відносини між сторонами погіршились, почали поступово руйнуватись, почастішали сварки. Наразі кожен живе своїм життям, відносини не підтримують. Однак, нещодавно [PERSON] викрав дитину та відмовляється її повертати матері, яка не має змоги нормально поспілкуватись із сином. [PERSON] вважає, що дитині краще проживати разом з нею, адже вона дуже прискіпливо ставиться до кожної дрібниці, що стосується життя сина. На її думку, вона є відповідальною та турботливою матір`ю, на обліку у лікарень не перебуває, не має шкідливих звичок, не веде аморальний спосіб життя, тому просить суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] з матір`ю - [PERSON] . Ухвалою суду від 10 серпня 2021 року зустрічний позов було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою суду від 24 травня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач та його представник - [PERSON] позовну заяву підтримали, просили її задовольнити у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити в повному обсязі, додатково позивач зазначив, що дитина з 2019 року проживає разом з батьком, навчається в школі, відвідує гуртки. Відповідачка та її представник - [PERSON] у судовому засіданні щодо задоволення позовної заяви заперечували в повному обсязі, просили задовольнити зустрічний позов, додатково зазначили, що [PERSON] забрав дитину без дозволу, чим обмежив права [PERSON] як матері, яка, в свою чергу, вказує, що сина на самоті не залишала. Представник органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради Лійбук Л.М. надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, рішення винести в інтересах дитини та долучила висновок, відповідно до якого в бесіді зі спеціалістами управління-служби у справах дітей малолітній [PERSON] повідомив, що бажає проживати разом з батьком, а з матір`ю спілкуватись. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини були присутні мати та батько, які підтримали свою заяву. Розглянувши та проаналізувавши всі надані документи, заслухавши пояснення батька та матері дитини, комісія з питань захисту прав дитини при органі опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради вважає за доцільне в інтересах дитини визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] . Представник третьої особи органу опіки та піклування виконкому Покровської районної у місті ради Деркач Н.В. в судовому засіданні підтримала висновок служби та вважає за доцільне винести рішення в інтересах дитини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що дитина завжди була ближче до батька, мати могла поїхати на декілька днів, залишивши дітей, внаслідок чого [PERSON] телефонував свідку та просив її доглянути за сином, адже він знаходиться вдома сам. Свідок вважає, що дитині краще бути жити з батьком. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що позивача знає давно, живуть поряд один з одним, була свідком того, як батько більше проявляв турботу відносно дитини, мати не хотіла займатись нею, коли чоловік йшов на роботу, [PERSON] залишала сина вдома та їхала в інше місто. Після того, як малолітній почав жити з батьком, мати його до себе не забирала, нічого йому не купувала, до школи вести не хотіла. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що позивач дитину сам забрав, у відповідачки умови проживання для дитини нормальні, завжди є їжа, випраний одяг, як мати відповідачка хороша, ніколи не виокремлювала сина і не казала, що його вихованням повинен займатись батько, адже це його дитина. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що в родині були сварки, іноді викликали поліцію, їх спільну дитину не бачив вже давно, знає зі слів відповідачки, що її батько забрав до іншого мста. Відповідачка хазяйновита, дитина залишалась вдома зі старшою донькою відповідачки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що сином більше займалась старша донька відповідачки, дуже часто чула, як відповідачка кричала, вказувала, що то їх спільна дитина - син позивача, що він і повинен ним займатись, чутно було сварки. Відповідачка їсти не готувала, іноді свідок сама могла накормити дітей. Вважає, що дитині краще буде з батьком, адже він займався його вихованням, влаштував сам до школи, забирав його завжди звідти. Від дитини чула, що той хоче жити з татом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що коли сторони проживали разом, то піклувались про спільну дитину, потім позивач переїхав до іншого міста, забрав сина, і спілкування з ними припинилось. Свідок намагалась підтримувати спілкування з братом, та його батько заблокував її контакти, вдома завжди було прибрано, їжа наготована, коли мама кудись їхала, з дитиною залишалась вона, як старша сестра. Вважає, що у [PERSON] такий вік, що він самостійно не може ще обирати якусь сторону, коли вона приїздила в гості, то про маму він зовсім не згадував. Відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, представників третьої особи, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] у сторін від шлюбу народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, від 24.09.2014, серії [NUMBER] , видане Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №1206. Відповідно до характеристики, виданої керівником транспортного відділу, 23 листопада 2019 року [PERSON] був прийнятий на роботу на підприємство ТОВ «Криворіжхліб» водієм автотранспортних засобів. За час праці, на робочій машині аварій та порушень правил дорожнього руху не було, з відповідальністю підходив до поставлених задач, тактовний, ввічливий та уважний, серед колег та керівництва користується повагою, порушень та нарікань до трудової дисципліни не має. Позивач [PERSON] , його мати [PERSON] та син [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою від 28.12.2020 за №100, виданою ОСН «КВАРТАЛЬНИЙ КОМІТЕТ №1» Новокодацької районної у місті Дніпрі ради та актом про проживання від 28.12.2020, в якому зазначається, що позивач піклується про свого неповнолітнього сина, купує йому продукти харчування, одяг, взуття, шкільні приналежності, іграшки та інші необхідні речі. Відповідно до характеристики, підписаної директором та класним керівником Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа №50» ДМР, батько приділяє належну увагу вихованню сина, позитивно впливає на розвиток дитини, цікавиться успіхами сина у навчанні, приділяє багато уваги вихованню. Згідно судового наказу від 12 жовтня 2020 року, виданого Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , щомісячно, аліменти в розмірі частини всіх видів заробітку(доходів), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, та не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. «Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства» (ст. 151 СКУ). Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ст. 155 СКУ). Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Положеннями ст. 161 СК України, передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Вирішуючи даний спір, суд враховує положення частин восьмої та дев`ятої статті 7 СК України про те, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №352/2324/17 КЦС ВС зазначив, що при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема щодо обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини і висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин у їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, вона не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства через те, що батьки не змогли зберегти стосунки або домовитися. У постанові від 4 серпня 2021 року у справі №654/4307/19 Верховний Суд визначив базові елементи, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини, а саме: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання взаємин; піклування, захист і безпека дитини; вразливе становище; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту. При вирішенні цієї категорії спорів також підлягають врахуванню: спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; стосунки між дитиною і батьками в минулому; бажання батьків бути опікунами; збереження стабільності в оточенні дитини (йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів); бажання дитини. Європейський Суд у своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»). Оцінивши зібрані у справі докази, з огляду на норми, які регулюють спірні правовідносини, що виникли між сторонами, у контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, суд доходить висновку, що зустрічний позов не підлягає задоволенню, натомість первісний позов підлягає задоволенню повністю, оскільки, виходячи з найкращих інтересів малолітньої дитини сторін, суд вбачає за доцільне визначати місце проживання останнього за місцем проживання батька, який займався влаштуванням дитини до школи, наразі займається його вихованням, [PERSON] проживає разом з батьком, та, відповідно до висновку служби та показань свідків, і надалі хоче з ним жити. [PERSON] не надала суду жодних доказів та не довела доцільність проживання сина з нею, залишала дитину увесь час з донькою, за час перебування сина з батьком, не зробила відповідних діянь, щоб сина повернути додому за його власною згодою. В зв`язку з тим, що суд задовольнив первісний позов, а позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд,

Outcome: approved