Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Руст Україна" про стягнення заборгованості із невиплаченої заробітної плати та компенсації за дні невикористаної основної щорічної відпуски. В позовній заяві просить суд: - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Руст Україна» на користь [PERSON] заборгованість по основній заробітній платі в розмірі 571 193,40 грн до вирахування податків та зборів; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Руст Україна» на користь [PERSON] заборгованість по додатковій заробітній платі - річних премій у розмірі 2 764 975,00 грн до вирахування податків та зборів; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Руст Україна» на користь [PERSON] компенсацію за дні невикористаної основної щорічної відпустки у розмірі 321 155,90 грн до вирахування податків та зборів. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 30 вересня 2022 року Наказом (розпорядженням) № 51-к/тр «Про припинення трудового договору (контракту)» Товариством з обмеженою відповідальністю «Руст Україна» було звільнено [PERSON] з посади «Виконавчий директор» відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України за угодою сторін. Відповідно до довідки про заборгованість станом на 30.09.2022 з вих. № б/н від 30.09.2022, виданої [PERSON] у день звільнення, вбачається, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Руст Україна» було нараховано кошти загальною сумою 2 943 746,06 грн після вирахування податків та зборів та становить: - заробітну плату (оклад, індексація заробітної плати за липень-вересень 2022 року, річні премії за 2019-2021 роки); - грошову компенсацію за 46 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки. Відповідач безпідставно не здійснив виплату всіх нарахованих сум, що належать до виплати позивачу у день його звільнення 30 вересня 2022 року. У зв`язку з викладеним позивач звернувся з вказаним позовом до суду. 26 січня 2023 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 30.01.2023 було відкрито провадження по справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 22 березня 2023 року відповідачем подано відзив на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву відповідач не заперечує факт нездійснення належних позивачу виплат та зазначає, що такі обставини були спричинені об`єктивною неможливістю у зв`язку з повним згортанням господарської діяльності товариства. Крім того, відповідач зазначив, що на дату розгляду справи в суді заборгованість відповідача перед позивачем із невиплаченої заробітної плати та компенсації за дні невикористаної основної щорічної відпустки залишається незмінною та відповідає розміру, вказаному у позовній заяві. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 04.04.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, проте як вбачається з відзиву просить здійснювати розгляд цивільної справи без участі представника відповідача. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах з 22.02.2010, а з 01.04.2015 займав посаду виконавчого директора. 30 вересня 2022 року позивач був звільнений із займаної посади з підстави, передбаченої ч. 1 п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується Наказом (розпорядженням) № 51-к/тр від 30.09.2022 «Про припинення трудового договору (контракту)». Позивач, обґрунтовуючи вимоги у частині заборгованості по заробітній платі, посилається на розмір нарахованої заробітної плати, що не була виплачена у період липень-вересень 2022 року та у день звільнення 30.09.2022 і визначається п. 5.1. Трудового договору у редакції додаткової угоди № 11 від 01 грудня 2021 року, включаючи оклад у розмірі 190 000,00 грн до вирахування податків та зборів на місяць та індексацію заробітної плати. Крім того, на підставі Положення про преміювання та бонусування працівників ТОВ «Руст Україна» у редакції Наказу № 28/05/15 від 28 травня 2015 року, Наказу № 05/01/17 від 5 січня 2017 року та п. 5.1. Трудового договору у редакції додаткової угоди № 7 від 01 квітня 2015 року позивачу було встановлено річну премію у розмірі 50% від річного окладу за його посадою. Фактичне виконання цільових показників (КРІ) окремими працівниками відповідача, зокрема і позивачем, було зафіксовано окремими Наказами відповідача: № 17/08/2020 від 17 серпня 2020 року «Про фактичне виконання цілей за 2019 рік до Положення про преміювання і бонусування працівників ТОВ «Руст Україна», № 25/08/21 від 25 серпня 2021 року «Про фактичне виконання цілей за 2020 рік до Положення про преміювання і бонусування працівників ТОВ «Руст Україна», № 23/08/22 від 23 серпня 2022 року «Про фактичне виконання цілей за 2021 рік до Положення про преміювання і бонусування працівників ТОВ «Руст Україна». Вказаними Наказами про фактичне виконання цілей також встановлено розміри річних премій працівників за 2019 - 2021 роки, зокрема, розміри річних премій позивача: 907 025,00 грн до вирахування податків та зборів - річна премія позивача за 2019 рік, виплату якої було перенесено на серпень 2021 року пунктом 4 Наказу № 17/08/2020 від 17 серпня 2020 року; 919 800,00 грн до вирахування податків та зборів - річна премія позивача за 2020 рік, виплату якої разом із виплатою річної премії за 2019 рік було перенесено на 2022 рік пунктом 4 Наказу № 25/08/21 від 25 серпня 2021 року; 938 150,00 грн до вирахування податків та зборів - річна премія позивача за 2021 рік, виплату якої разом із виплатою річної премії за 2019 - 2020 роки за пунктом 4 Наказу № 23/08/22 від 23 серпня 2022 року було наказано здійснити у серпні 2022 року, Відповідач не оспорює того факту, що всі премії були нараховані, проте так і не були виплачені позивачу. Загальний розмір нарахованих та не виплачених позивачу премій становить 2 764 975,00 грн до вирахування податків та зборів. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. В порушення норм ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ст. 83 КЗпП України позивачу у день звільнення не було виплачено суми належної та нарахованої йому грошової компенсації за 46 (сорок шість) календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки у розмірі 321 155,90 грн. Згідно з ч. 1 ст. 115 КзПП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 83 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач в день звільнення позивача не провів з ним розрахунок, зокрема не виплатив нараховану заробітну плату, премії та компенсацію за дні невикористаної основної щорічної відпуски в сумі 2 943 746,06 грн після вирахування податків і зборів. Судом встановлено, що відповідачем із порушенням вимог ст. 116 КЗпП України безпідставно не здійснено виплату всіх нарахованих сум, що мають бути виплачені позивачу. Будь-яких доказів на спростування вказаної обставини суду надано не було. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. За таких підстав позов є обґрунтованим, доведеним й таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені.

Outcome: approved