Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив припинити стягнення з нього на користь відповідачки [PERSON] аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , за судовим наказом, виданим Дніпровським районним судом міста Києва від 18 червня 2020 року у справі №755/8252/20, звільнити його від сплати заборгованості по аліментам. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 18.06.2020 року Дніпровським районним судом м. Києва винесено судовий наказ, яким присуджено стягувати із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходів), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 червня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач просив суд припинити протиправне стягнення з нього аліментів на утримання дитини, звільнити від заборгованості по сплаті аліментів за судовим наказом, оскільки ще до моменту винесення судом судового наказу дитина на постійній основі проживала саме з позивачем та перебувала на його утриманні - а отже це він має право на звернення до суду з вимогами про стягнення аліментів на утримання дитини, а не відповідачка. 27.10.2020 року ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області прийнято вказану позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. 12.01.2021 року ухвалою суду зупинено провадження у даній справі до набрання чинності судовим рішення Дніпровського районного суду міста Києва по справі № 755/5133/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , 3-я особа: Служба у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації по визначення місця проживання дитини, відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з дитиною та зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , 3-ті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації Київської області, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей. 12.01.2023 року ухвалою судді відновлено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головний державний виконавець Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції в м. Києві Кияниця Лілія Сергіївна, про припинення стягнення аліментів та звільнення від сплати заборгованості по аліментам. 03.03.2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження, призначено судовий розгляд справи по суті. У судовому засіданні представниця позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. У судовому засіданні представниця відповідачки [PERSON] щодо позовних вимог заперечила у зв`язку із їх недоведеністю та необґрунтованістю, а також обранням неправильного способу захисту. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що 15 лютого 2002 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку дітей за реєстровим № 216, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . [INFO] у Апелянта та Стягувача народився син [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . 03 листопада 2017 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/12260/17 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 18 червня 2020 року Дніпровський районний суд міста Києва, розглянувши заяву [PERSON] , громадянки України, [INFO] про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину з [PERSON] , громадянина України, [INFO] , видав судовий наказ у справі № 755/8252/20, провадження № 2-н/755/312/20 про стягнення аліментів на утримання їхньої дитини - [PERSON] , 2015 року народження. Згідно з Судовим наказом, позивач зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходів), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 червня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Впродовж розгляду даної справи між сторонами з квітня 2020 року існував правовий спір щодо визначення місця проживання дитини. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 червня 2022 року, яке залишене без змін Постановою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року, визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Позивач просив суд припинити протиправне стягнення з нього аліментів на утримання дитини, звільнити від заборгованості по сплаті аліментів за Судовим наказом, оскільки ще до моменту винесення судом Судового наказу дитина на постійній основі пооживала саме з позивачем та перебувала на його утриманні. Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Згідно з ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини четвертої статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільненні від них. Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів. Оскільки ст. 170 ЦПК України, яка передбачає підстави для скасування судового наказу, вказує на неможливість скасування судовий наказ, виданого за вимогою про стягнення аліментів на дитину (п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України), шляхом подачі відповідної заяви, суд за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин вважає застосовними норми частини четвертої статті 273 ЦПК України. Твердження представниці відповідачки про неналежний спосіб захисту, з яким звернувся позивач до суду за захистом своїх порушених прав шляхом припинення стягнення аліментів, суд зазначає наступне. Цивільний процесуальний кодекс не надає право боржнику як оскаржити судовий наказ в апеляційному порядку, так і, як вже зазначалося, подати заяву про скасування судового наказу в межах статті 170 ЦПК України. У частині першій статті 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону) Якщо до регулювання сімейних відносин неможливо застосувати аналогію закону, вони регулюються відповідно до загальних засад сімейного законодавства (аналогія права). Враховуючи зазначене, суд вважає, що позивачем вірно обрано спосіб захисту його порушених прав. Щодо вимоги про звільнення від сплати заборгованості по аліментам суд зазначає наступне. Згідно ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5, 7 статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких модна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності. Поданими позивачем доказами не доведено, що дитина в спірний період, тобто з моменту видачі судового наказу до набрання законної сили судовим рішенням про визначення місця проживання дитини з батьком, не могла перебувати на утриманні відповідачки. Отже, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги [PERSON] про звільнення від сплати заборгованості по аліментам. На підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. У своїй заяві від 19.10.2020 року про зміну предмету позову, в якій фактично позивач зменшив позовні вимоги, останній просив повернути йому надмірно сплачений судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення даного клопотання. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial