Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

За позовом сторона позивача просить визнати за [PERSON] , [INFO] , право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7424781500:09:031:0007, площею 3,07 га, яка розташована на території Семенівської міської ради Чернігівської області та належала померлому [INFO] батьку позивача [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 088881, обґрунтовуючи тим, що позивач є претендентом щодо прав згаданої особи, котрі не можливо належним чином оформити як спадкові нотаріальним шляхом. У судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача, адвокат Добровольська Олена Сергіївна, не прибули, подали суду письмові відомості про розгляд справи за їх відсутності, за змістом яких позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача, Семенівської міської ради Чернігівської області, міський голова Деденко Сергій Іванович, у судове засідання не прибув, відзиву не подав, але подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, за змістом якої позов згаданим відповідачем визнається повністю. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, у судове засідання не прибув, був повідомлений належним чином про час та місце судового засідання. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Семенівської державної нотаріальної контори Чернігівської області, державний нотаріус Доля Наталія Миколаївна, у судове засідання також не прибула, була повідомлена належним чином про дату, час та місце судового розгляду, подала до суду письмову заяву із зазначенням даних, що після померлого [INFO] [PERSON] спадкова справа не заводилася. В заяві також зазначено про не дотримання, на думку державного нотаріуса, досудового порядку врегулювання спору, а саме необхідності подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Також, на переконання представника третьої особи, втрата державного акта на право власності на земельну ділянку не є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії, оскільки нотаріус має право користуватися інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, якщо таке право на земельну ділянку було зареєстроване за спадкодавцем. Представник відповідача [PERSON] подала до суду письмову заяву з висловленням правової позиції сторони позивача стосовно заяви, поданої державним нотаріусом Долею Н. М., зазначивши про те, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 Цивільного Кодексу України). Цивільним кодексом України передбачений, серед іншого, спосіб захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Питання обов`язкового досудового врегулювання спору у 2002 році було предметом розгляду Конституційного Суду України у справі №1-2/2002. На момент розгляду цієї справи ст. 136 Цивільного процесуального кодексу України передбачала як підставу для відмови у прийнятті заяв у цивільних справах недодержання особою, що звернулась до суду, встановленого законом для даної категорії справ порядку попереднього позасудового вирішення справи. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09.07.2002 зазначив, що можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту, в тому числі досудового врегулювання спору. Обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, в тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Звичайно, слід враховувати, що редакція ст. 124 Конституції України у 2002 році не містила застереження щодо можливого встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання. Тим не менш, наведені вище висновки Конституційного Суду України застосовуються Верховним Судом й після внесення відповідних змін до Основного закону. У 2016 році, надаючи висновок щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя), Конституційний Суд України у пункті 3.2.1. висновку зазначив, що закріплення в Конституції України положення щодо можливого визначення в законі обов`язкового досудового порядку врегулювання спору є додатковим засобом правового захисту особи, який не позбавляє її можливості надалі звернутися до суду. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає за потрібне вирішити позов за наступних установлених судом обставин. У справі з`ясовано, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] який, поряд з іншим, за життя мав у власності земельну ділянку площею 3,07 га, котра розташована на території Семенівської міської ради Чернігівської області та належала померлій [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН №\~088881. Права власності на згадану земельну ділянку, на даний час ні за ким не визнані й ніким не успадковані. У позивача є істотні складнощі з оформленням прав на цю земельну ділянку. Указані обставини підтверджуються даними позовної заяви (а. с. 23) та відомостями письмових доказів, зокрема: копії свідоцтва про смерть [PERSON] (а. с. 9); копії витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (а.\~с.\~15). Виходячи з цього, суд переконаний у необхідності повного задоволення позову, зважаючи також ще й на те, що відповідачем позов визнається повністю. За встановлених у справі обставин у суду немає правових перешкод для ухвалення рішення на користь позивача з визнанням відповідних прав власності за позивачем на підставі п. «а» ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України. Ухвалюючи дане рішення, суд відхиляє приведені вище доводи представника третьої особи із приводу того, що втрата державного акта на право власності на земельну ділянку не є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії, позаяк вчинення нотаріальної дії на підставі тільки одних відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно без наявності правовстановлюючих документів може бути ризикованою практикою, зважаючи на певну вірогідність присутності у відповідному реєстрі даних, які можуть там опинитися через діяння різноманітних інших сторонніх осіб й не зовсім законним шляхом.

Outcome: approved