Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

17 січня 2023 року до Нововодолазького районного суду Харківської області надійшла позовна заява АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» до [PERSON] «Про стягнення суми заборгованості за невідпрацьовані дні отриманого авансу» (вхідний № 290/23-вх), на обґрунтування якого позивач зазначив, що відповідач [PERSON] відповідно до наказу № 265 від 11.02.2021 року на момент припинення трудових відносин обіймав посаду електромонтера з експлуатації розподільних мереж 4 групи кваліфікації. 28.04.2022 року він звернувся до керівника АТ «Харківобленерго» з заявою про звільнення з займаної посади за власним бажанням з 29.04.2022 року. Відповідно до наказу № 161 від 29.04.2022 року відповідача звільнено з займаної посади на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України. Згідно з табелем обліку робочого часу за період з 24 лютого 2022 року по квітень 2022 року [PERSON] не працював. Крім того, з інформації, наявної в особовій картці відповідача, у день звільнення останній на роботу не з`явився. Разом із супровідним листом, [PERSON] були направлені копія наказу № 161к та повідомлення про нараховані суми працівнику при звільненні № 16/5/10 від 29.04.2022 року. Також його повідомлено про наявність його боргу перед підприємством у розмірі 1048,36 гривень, оскільки на день звільнення сума нарахованої заробітної плати відповідачу не була достатньою для покриття заборгованості, яка виникла за лютий-квітень 2022 року у зв`язку із виплатою йому у цей період після введення на території України воєнного стану позачергового авансу в рахунок заробітної плати, а саме. У лютому 2022 року сума виплаченого авансу в рахунок заробітної плати склала 7040,00 гривень і позачергово авансу 15640,00 гривень, що підтверджується платіжними дорученнями № 5227 від 25.02.2022 року, а також «Списками співробітників підприємства по підприємству АТ «Харківобленерго» на виплату за лютий 2022 року» відповідно. Тобто, у лютому було виплачено аванс в рахунок заробітної плати у загальній сумі 22680,00 гривень. 3 урахуванням обов`язкових платежів та внесків (податок на дохід фізичних осіб у сумі 3224,57 гривень, військовий збір у сумі 268,71 гривня, профвнеску у сумі 179,14 гривень) загальна сума утримання за лютий склала 26352,42 гривень. При цьому за лютий 2022 року відповідачу за відпрацьований ним час нараховано суму до виплати лише у розмірі 17914,38 гривень. Отже, заборгованість відповідача склала 26352,42 гривні - 17914,38 гривень = 8438,04 гривень; За березень 2022 року [PERSON] було разом нараховано суму у розмірі 9295,20 гривень. 3 урахуванням обов`язкових платежів та внесків (податок на дохід фізичних осіб у сумі 1673,14 гривень, військовий збір у сумі 139,43 гривні, профвнеску у сумі 92,95 гривень, боргу з минулого періоду у сумі 8438,04 гривень) загальна сума утримання склала 10343,56 гривень, а тому, остаточна заборгованість відповідача склала 10343,56 гривень - 9295,20 гривень = 1048,36 гривень. Згідно з повідомленням про нараховані суми працівнику при звільненні, зробленого на підставі приписів статті 116 Кодексу законів про працю України № 16/5/10 від 29.04.2022 року, станом на 29.04.2022 року борг [PERSON] складав 1048,36 гривень у зв`язку з відрахуванням з останнього нарахованих сум при звільненні на підставі наказів АТ «Харківобленерго» № 336, № 319 та № 316. 3 метою досудового врегулювання спору АТ «Харківобленерго» направило відповідачу Вимогу за вихідним № 14-46/2776 від 27.06.2022 року з вимогою сплати у добровільному порядку на розрахункові рахунки АТ «Харківобленерго» заборгованості у сумі 1048,36 гривень, однак вимоги позивача залишилися без задоволення та заборгованість відповідачем на момент подання позовної заяви не була погашена. Тому просили, стягнути з [PERSON] на користь АТ «Харківобленерго» суму заборгованості за невідпрацьовані дні отриманого ним позачергового авансу в рахунок заробітної плати в розмірі 1048,36 гривень, поклавши судові витрати на відповідача (а. с. 1 - 4). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 28.02.2023 року у складі судді Мащенко С. В., позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження (а. с. 39 - 43). 16.03.2023 року за вхідним № 1493/23-вх, від відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій він визнав позовні вимоги, зазначивши, що суму отриманого авансу за невідпрацьовані дні в розмірі 1048,36 гривень готовий сплатити, проте заперечував проти покладення на нього судових витрат, оскільки є інвалідом 1 групи, судовий збір просив залишити за позивачем на підставі приписів пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», (а. с. 48 - 49, 50). Представник позивача АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО»- Войтенко О. О., яка діє за довіреністю № 01-46/4788, виданою 15.12.2022 року виконувачем обов`язків генерального директора [PERSON] , зі строком дії до 31.12.2023 року, у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила, однак надала заяву, зареєстровану під вхідним № 2530/23-вх від 16.05.2023 року, з проханням справу розглянути за її відсутності, зазначивши, що позов підтримує в повному обсязі й просить його задовольнити (а. с. 30, 72, 73, 75). Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, проте, надав суду заяву, зареєстровану за вхідним № 1493/23-вх від 16.03.2023 року, в якій просив справу розглянути за його відсутності (а. с. 48 - 49, 75). Відповідно до змісту частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, а згідно з частиною 3 статті 211 цього ж кодексу особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції. За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, ураховуючи те, що підстав для визнання необхідним давання ними особистих пояснень не має, й відповідач повторно не з`явився у судове засідання, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та при їх визнанні, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади, та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому справа перебувала на розгляді належного та повноважного суду. Суд на підставі приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно частини 2 статті 77 та частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Розв`язуючи питання щодо можливості ухвалення рішення суду суд ураховує, що частиною 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України обумовлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відтак, оскільки позовні вимоги АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» відповідають чинному законодавству України та визнані відповідачем [PERSON] у повному обсязі й таке їх визнання не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, тому суд вбачає за можливе прийняти визнання позову відповідачем й доходить до висновку про необхідність ухвалення рішення за суттю позовних вимог. При цьому суд ураховує позицію відповідача щодо розподілу судових витрат і зазначає, що вони не є предметом позову, тобто позовними вимогами, а тому незгода з ними не впливає на визнання позову відповідачем, проте така позиціє береться судом до уваги та буде оцінена під час ухвалення цього судового рішення. Отже, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. З повідомлення про нараховані суми працівнику при звільненні згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» (Нововодолазький РЕМ), підписаного заступником головного бухгалтера [PERSON], убачається, що [PERSON] , код [NUMBER] , табель № 56025, пільга 1 МЗП, категорія 13, підприємство 558 Нововодолазький РЕМ, оклад 15644,00 гривень, план 20 днів 160,00 годин, фактично 19 днів 151,75 годин: - за лютий 2022 року було нараховані: - заробітна плата за 19,00 днів в сумі 14861,80 гривень; - надбавка за стаж роботи в сумі 2972,36 гривень; - індексація зарплати в сумі 80,14 гривень; - невидані копійки в сумі 0,08 гривень; разом нараховано 17914,38 гривень; податок на дохід фізособи в сумі 3224,57 гривень (оподаткована сума 17914,30 гривень); - позачергові виплати в сумі 15640,00 гривень; - сума заробітної плати (аванс) в сумі 7040,00 гривень; - утримання профвнесків в сумі 179,14 гривень; - утримання військового збору в сумі 268,71 гривня; разом утримано 26352,42 гривні; борг на наступний місяць 8438,04; - за березень 2022 року, план 22 дні, 175,75 годин, фактично 0 днів 0 годин нараховано борг з минулого місяця в сумі 8438,04 гривні, який залишився боргом на наступний місяць; - за квітень 2022 року, план 21 день, 167,00 годин, фактично 0 днів 0 годин, звільнений 29.04.2022 року, нараховано: - оплата за 16 днів невикористаної відпустки в сумі 9295,20 гривень; - податок на доходи фіз. особи (оподаткована сума 9295,20 гривень) в сумі 1673,14 гривень; - борг з минулого місяця в сумі 8438,04 гривні; - утримання профвнесків сумі 92,95 гривень; - утримання військового збору в сумі 139,43; - разом утримано 10343,56 гривень; борг на наступний місяць 1048,36 гривень (а. с. 8). Аналогічні за змістом нарахування, проте не завірені підписом заступником головного бухгалтера, долучені до матеріалів справи позивачем під час звернення із позовом до суду (а. с. 15). Відповідно до вимоги про необхідність сплати грошових коштів, зареєстрованої за вихідним № 14-46/2776 від 27.06.2022 року, убачається, що вона адресована [PERSON] та містить вимогу про необхідність повернення невідпрацьованого авансу у розмірі 1048,36 гривень протягом 7 днів з моменту отримання даної вимоги у добровільному порядку. Зазначена вимога була направлена [PERSON] засобами поштового зв`язку із оголошеною цінністю (а. с. 9, 10, 11). Згідно з наказом № 161к (розпорядження) від 28.04.2022 року, складеним керівником підприємства АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» [PERSON], [PERSON] , табельний № 56025, електромонтера з експлуатації розподільних мереж 4 групи кваліфікації Нововодолазького району електричних мереж АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» Харківської області, звільнено з 29.04.2022 року за власним бажанням на підставі його заяви, з компенсацією за 16 днів відпустки (а. с. 12). З наказу (розпорядження) № 373-К про прийняття на роботу від 12.10.1993 року убачається, що [PERSON] зараховано на роботу з 11.10.1993 року на ділянку 20 Нововодолазького РЄС майстром з експлуатації р/с 2 групи, табельний № 5058 (а. с. 13 - 14). Зі списку співробітників підприємства АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» на виплату за лютий 2022 року, підписаного керівником підприємства та головним бухгалтером, завіреного відбитком печатки підприємства, убачається що, зокрема, [PERSON] , ідентифікаційний код [NUMBER] , рахунок [NUMBER] , виплачено суму 15640,00 гривень, а всього виплата здійснювалася на загальну 17309680,00 гривень (а. с. 16 - 18). На підтвердження здійснення виплати надане платіжне доручення № 5227 від 25.02.2022 року, з якого убачається, що АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» перерахувало заробітну плату за 02-03.2022 року згідно з договором № 03/1-4112/1/29/11 від 29.11.2006 року. Списики відіслані банку (а. с. 19). З табелю обліку робочого часу за період лютий - квітень 2022 року (56025) [PERSON] убачається, що за цей період ним було відпрацьовано 19 днів (151,75 годин) (а. с. 20). 28.04.2022 року [PERSON] написав заяву на ім`я виконувача обов`язків генерального директора АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕНРГО» [PERSON] про звільнення за власним бажанням з 29.04.2022 року (а. с. 21). 03.06.2022 року за вихідним № 41-153 АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» на адресу [PERSON] направило повідомлення із описом вкладення з оголошеною цінністю про звільнення за власним бажанням з 29.04.2022 року. Та на його заяву надали: повідомлення про нараховані суми працівнику при звільненні; - трудову книжку; - копію наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 28.04.2022 року № 161к (а. с. 22, 23). З особової картки № 15 , заведеної на ім`я [PERSON] , [INFO] , убачається, що 11.10.1993 року його прийнято на роботу до Нововодолазького РЄС із табельним № 56025 (а. с. 24 - 25). Відповідно до наказу № 336 від 06.06.2022 року «Про внесення змін до наказу «Про організацію відрахувань із заробітної плати працівників від 15.03.2022 року № 316», прийнятого виконувачем обов`язків генерального директора [PERSON] , внесені зміни в пункт 1 наказу та викладено його в наступній редакції: «1. Головному бухгалтеру [PERSON] : 1.1. Організувати проведення інвентаризації розрахунків з працівниками станом на 31.05.2022 року та за необхідності здійснити відповідні коригування в бухгалтерському обліку за лютий - травень 2022 року», термін виконання 30.06.2022 року. Крім того, пунктом 1.2. передбачено, що за результатами проведеної інвентаризації розрахунків з працівниками станом 31.05.2022 року погашення заборгованості працівників по заробітній платі, що виникла внаслідок позачергово виплати авансу, здійснювати шляхом відрахування із заробітної плати таких працівників у порядку, визначеному чинним законодавством України (а. с. 26). Як убачається з наказу № 319 від 21.04.2022 року «Про внесення змін до наказу «Про організацію відрахувань із заробітної плати працівників від 15.03.2022 року № 316», прийнятого виконувачем обов`язків генерального директора [PERSON] , внесені зміни в пункт 1 наказу та викладено його в наступній редакції: «1. Головному бухгалтеру [PERSON] : 1.1. Організувати проведення інвентаризації розрахунків з працівниками станом на 31.03.2022 року та за необхідності здійснити відповідні коригування в бухгалтерському обліку за лютий - березень 2022 року», термін виконання 30.04.2022 року. Крім того, пунктом 1.2. передбачено що за результатами проведеної інвентаризації розрахунків з працівниками станом 31.03.2022 року погашення заборгованості працівників по заробітній платі, що виникла внаслідок позачергово виплати авансу, здійснювати шляхом відрахування із заробітної плати таких працівників у порядку, визначеному чинним законодавством України (а. с. 27). З наказу № 316 від 15.03.2022 року «Про організацію відрахувань із заробітної плати працівників», прийнятим виконувачем обов`язків генерального директора [PERSON] , убачається, що у зв`язку з введенням воєнного стану, з метою матеріальної підтримки працівників АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» прийнято рішення щодо позачергової виплати авансу заробітної плати в розмірі посадового окладу працівникам, працюючим станом на 24.02.2022 року, в результаті чого станом на 01.03.2022 року утворилася заборгованість працівників перед підприємством. З метою погашення заборгованості працівників товариства наказано:«1. Головному бухгалтеру [PERSON] : 1.1. Організувати проведення інвентаризації розрахунків з працівниками станом на 28.02.2022 року та за необхідності здійснити відповідні коригування в бухгалтерському обліку за лютий 2022 року», термін виконання 31.03.2022 року. Крім того, пунктом 1.2. передбачено, що за результатами проведеної інвентаризації розрахунків з працівниками станом 28.02.2022 року погашення заборгованості працівників по заробітній платі, що виникла внаслідок позачергово виплати авансу, здійснювати шляхом відрахування із заробітної плати таких працівників у порядку, визначеному чинним законодавством України (а. с. 28 - 29). З копії довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією (серія 12 ААВ № 685582) убачається, що [PERSON] , [INFO] , встановлена перша група інвалідності з 24.01.2023 року за загальним захворюванням (а. с. 50). Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно із частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що вони за своєю правовою природою є цивільно-правовими і їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями), а також Кодексу законів про працю України, затвердженого Законом УСРС № 322-VІІІ від 10.12.1971 року (із змінами та доповненнями). Отже, Україна, як визначено у статті 1 Основного Закону нашої Держави, є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Крім того, з огляду на положення статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, а також на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Зміст статті 2 Кодексу законів про працю України визначає серед основних трудових прав працівників право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру. При цьому положення статті 21 Закону України «Про оплату праці» передбачають, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. З огляду на положення статті 94 Кодексу законів про працю України та статті 1 вищезазначеного Закону України заробітною платою визнається винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. При цьому, відповідно до положень статті 115 кодифікованого закону про працю України та статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з положеннями частини 6 вищезазначеної статті 24 своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Натомість, як імперативно встановлює частина 1 та пункт 1 частини 2 статті 127 Кодексу законів про працю України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України, задля покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, за наказом (розпорядженням) роботодавця у випадку, зокрема, для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати. Відтак, саме така ситуація наявна з огляду на встановлені фактичні обставини справи, й відповідачем [PERSON] отримано аванс в сумі 1048,36 гривень, виданий в рахунок заробітної плати, який йому слід повернути внаслідок звільнення за власним бажанням згідно з приписом статті 38 кодифікованого закону про працю України. Усе наведене свідчить про те, що між позивачем та відповідачем виникли зобов`язання, викликані безпідставним набуттям майна [PERSON] за рахунок АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО». До такого висновку суд приходить з огляду на те, що наявні усі умови задля існування такого зобов`язання: 1)у відповідача збільшилось майно у виді грошових коштів в сумі 1048,36 гривень; 2)на вказану суму втрачено майно позивачем; 3)існує причинний зв`язок між збереженням майна відповідачем і відповідно втратою майна позивачем на підставах безпосереднього припису чинного законодавства тощо; 4)відсутність достатньої правової підстави для збереження майна відповідачем за рахунок позивача. Зазначаючи про це, суд усвідомлює, що чинним законодавством України під майном розуміється узагальнене поняття, яким позначається уся сукупність матеріальних благ та обтяжень, які можуть бути об`єктом цивільних правовідносин. Відтак, виходячи з приписів статей 190 - 193 цивільного кодифікованого закону України грошові кошти вважаються майном. Частиною 1 статті 1212 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Одночасно з цим, як роз`яснює частини 2 і 3 цієї ж статті, положення глави 83 цивільного кодифікованого акту України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» застосовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події і застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Звідси вбачається практично важливий висновок про те, що у тих випадках, коли безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, у нашому випадку відповідача у справі, то провинна останнього правового значення не має. Змістом зобов`язань, що виникають внаслідок безпідставного набуття за рахунок іншої особи без достатніх правових підстав, є право потерпілої особи (кредитора) вимагати від набувача майна (боржника) повернення безпідставно набутого або збереженого майна і відповідний обов`язок боржника виконати цю вимогу й повернути безпідставно набуте майно. Тому в силу положень пункту 1 частини 2 статті 127 Кодексу законів про працю України і частини 1 стаття 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Разом з тим, положенням пункту 1 частини 1 стаття 1215 цього ж кодифікованого акта визначено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. З огляду на таке, не повинна бути повернута сума надмірно виплаченого авансу, виданого в рахунок заробітної плати, якщо позивач здійснив виплату добровільно та без рахункової помилки з його боку і недобросовісності з боку відповідача як набувача такої допомоги. Натомість в нашому випадку мова йде про звільнення відповідача впродовж доби на підставі його бажання згідно з приписом статті 38 Кодексу законів про працю України, а тому сума безпідставно отриманого авансу, виданого в рахунок майбутньої заробітної плати, у цьому випадку підлягає поверненню повністю. Ухвалюючи рішення, суд виходить з приписів частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Статтею 129 Основного Закону нашої Держави визначені основні засади судочинства, однією з яких, з огляду на зміст пункту 3 частини 2 вказаної норми права, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості. Аналогічні за своїм правовим змістом норми містяться й у частинах 1 і 3 статті 12, а також частині 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України. Отже, нормативно закріплений принцип змагальності сторін полягає у прояві змагальної ініціативи та активних дій усіх осіб, які беруть участь у справі. Саме цей принцип забезпечує повноту дослідження судом обставин кожної судової справи. Відтак, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, прямо передбачених законом. Як обумовлено пунктом 2 частини 1 статті 43 та частиною 1 статті 49 цивільного процесуального кодифікованого закону України учасники справи, зокрема, сторони у цивільній справі, користуються рівними процесуальними правами щодо подання доказів, участі у їх дослідженні та у доведеності перед судом їх переконливості. Вони зобов`язані самостійно визначити коло фактів, на які слід посилатись як на підставу своїх вимог чи заперечень, а також доказів, що містять інформацію про предмет доказування у справі, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Проте, відповідач своїм правом скористався та визнав позов повністю в частині матеріально-правої вимоги АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» на суму отриманого авансу за невідпрацьований період в розмірі 1048,36 гривень, а тому виходячи з засад змагальності сторін у справі, свободи у наданні ними своїх доказів та у доведеності їх переконливості перед судом, ураховуючи усе вищенаведене, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу в справі окремо, і їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суму заборгованості за невідпрацьовані дні отриманого ним позачергового авансу в рахунок заробітної плати в розмірі 1048,36 гривень. Ухвалюючи рішення, суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04). Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» до [PERSON] «Про стягнення суми заборгованості за невідпрацьовані дні отриманого авансу», суд вважає за необхідне вирішити згідно з підпунктом 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України й питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Так, відповідно до вимог частини 1 та 2 статті 141 зазначеного цивільного процесуального кодифікованого закону України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тоді як інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приписи частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року (із змінами та доповненнями), який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Положеннями статті 1 зазначеного Закону визначено, що судовий збір - це збір, який справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 3 вказаного вище нормативно-правового акту, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. Відповідно до змісту частини 1 статті 2 Закону України «Про судовий збір» платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом. На підставі приписів частини 1 та абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду юридичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. Із зазначеним позовом АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» до [PERSON] звернулось у 2023 році. Пунктом 9 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями) визначено, що розмір прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для основних соціальних і демографічних груп населення визначається Законом про Державний бюджет України. Відповідно до приписів абзацу 3 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» № 2710-IX від 03.11.2022 року з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлений в сумі 2684,00 гривень, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 2684,00 гривень, виходячи з розрахунку: 1048,36 гривень х 1,5% = 15,73 гривень, що менше ніж 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який дорівнює 2684,00 гривень. Як наголошує зміст частин 1 і 2 статті 9 Закону України «Про судовий збір» судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. На виконання вищевикладених вимог закону та згідно із частиною 4 статті 177 Цивільного процесуального кодексу України до позовної заяви АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» додало документ, що підтверджує сплату судового збору (платіжне доручення № 458 від 06.01.2023 року) в розмірі 2684,00 гривень (а. с. 5). Частиною 8 статті 6 Закону України «Про судовий збір» обумовлено, що розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Частини 6 і 7 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначають порядок компенсації судових витрат за рахунок держави, зокрема, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» № 590 від 27.04.2006 року (із змінами та доповненнями) передбачено, що компенсація судового збору у цивільних, адміністративних та господарських справах у розмірі, пропорційному задоволеним вимогам сторони, здійснюється відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 року (у редакції постанови Кабінету Міністрів України № 45 від 30.01.2013 року). Отже, як обумовлено пунктом 1 розділу «Загальні питання» вказаний Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення. Також пунктом 3 цього ж розділу роз`яснено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Окрім того, як мовить підпункт 1-1 пункту 16 розділу «Безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів за судовими рішеннями про стягнення надходжень бюджету» органи Казначейства за судовими рішеннями про стягнення надходжень бюджету здійснюють безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів для компенсації судового збору за рахунок держави у разі звільнення від його сплати у визначених законом випадках. Як наголошує норма права, викладена в пункті 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, особи з інвалідністю I та II груп. Оскільки відповідач [PERSON] є саме особою з інвалідністю 1 групи, що підтверджено довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією (серія 12 ААВ № 685582), тому суд, задовольняючи позов АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» повністю, приходить до обґрунтованого висновку про те, що понесені ним та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору в загальній сумі 2684,00 гривень слід компенсувати за рахунок держави відповідно до вищевказаного Порядку, здійснивши їх стягнення з відповідного бюджету шляхом безспірного списання коштів (а. с. 50). На підставі викладеного,

Outcome: approved