Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

1.Позиція сторони позивача. Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору міни в якому вказав, що 26 грудня 2018 року між позивачем [PERSON] через представника - відповідача [PERSON] , з однієї сторони [PERSON] , з другої сторони, було укладено договір ми земельними ділянками (далі договір). Відповідно до умов даного договору [PERSON] , через свого представни [PERSON] передає у власність [PERSON] земельну ділянку площею 1,63 га за кадастровим номером 7122589400:09:001:0132, яка знаходиться за адресо Черкаська область, Корсунь-Шевченківський район Черепинська сільська рада. В свою чергу [PERSON] передає у власність [PERSON] земельну ділян площею 0,0020 га. за кадастровим номером 7124989500:03:003:0564, яка знаходиться адресою: Черкаська область, Черкаський район в адмінмежах Яснозірської сільської рад Міна проводиться з грошовою доплатою [PERSON] (п. 1.8. договору). Згідно п. 1.7. договору, експертна оцінка земельної ділянка площею 1,6305 га. кадастровим номером 7122589400:09:001:0132 станом на 08.11.2018 року складає 32( (тридцять дві тисячі шістсот десять) грн. Вартість земельної ділянки площею 0,0020 за кадастровим номером 7124989500:03:003:0564 станом на 20.12.2018 року складає ' (чотириста) грн. Тобто зі змісту договору міни земельних ділянок (п. 1.8.) вбачається, що обі земельних ділянок здійснюється з грошовою доплатою [PERSON] в розл 32210 (тридцять дві тисячі двісті десять) грн. Вищевказаний договір міни посвідчено приватним нотаріусом Корсу Шевченківського районного нотаріального округу Митрофановою Л.П. та зареєстров в реєстрі за № 1884. Відповідно до положень ч.З ст. 13 ЦПК України учасники справи розпоряджанні своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Використовуючи таку процесуальну можливість вважаю за необхідне доповн позовну заяву про визнання недійсним договору міни наступним: З огляду на істотну різницю у вартості земельних ділянок, які не знаходиі всередині єдиного масиву, оспорюваний договір міни має всі ознаки договору купівлі- продажу земельної ділянки, а не договору міни (бартеру) земельних ділянок. При цьому відповідачем [PERSON] в порушення умов договору (п.1.8) не була здійснена грошова оплата в оговореній сумі у розмірі 32210 (тридцять дві тисячі двісті десять) гр Відповідач [PERSON] , як повірений позивача [PERSON] , тобто посередник при укладенні оспорюваного договору міні діяв не в інтересах свого довірителя [PERSON] , а у своїх власних інтересах. При цьому відповідач [PERSON] не повідомив довірителя про укладення договору та не надав його примірник чи копію договору мій Про умови оспорюваного договору міни позивачу [PERSON] стало відомо після витребування судом нотаріальної справи, що є підставою для визнання поважними причинами пропущення строку позовної давності (ч.5 ст. 267 ЦК України) Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодерження в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиі першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.І ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з ст. 14 Конституції України та ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Заборона (мораторій) на продаж та відчуження сільськогосподарських земель означає, що власники землі не можуть вільно розпоряджатися нею, а лише у спосіб дозволений чинним законодавством. Ухвалений 18 січня 2001 року Закон України «Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)» встановив, що до врегулювання порядку реалізації прав громадян і юридичних осіб на земельну частку (пай) Земельним кодексом України власники земельних часток (паїв) тимчасово не можуть укладати угоди щодо купівлі-продажу, дарування земельної частки (паю) або іншим способом відчужувати ці частки (паї), - окрім передачі їх у спадщину та при викупі земельних ділянок для державних і громадських потреб. Ухвалений 25 жовтня 2001 року Земельний Кодекс України не лише визначив термін такої заборони відчуження до 1 січня 2005 року, але й поширив її як на земельні частки (паї), так і на земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва незалежно від форми власності. Це й стало називатися «мораторієм на купівлю та продаж земель сільськогосподарського призначення». Відповідно до пункту 15 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України до 1 січня 2024 року діє обмеження, а саме: забороняється купівля-продаж або відчуження в інший спосіб на користь юридичних осіб земельних ділянок, які перебувають у приватній власності і віднесені до земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім переходу до банків права власності на земельні ділянки як предмет застави, передачі земельних ділянок у спадщину, обміну (міни) відповідно до частини другої статті 37-1 Земельного кодексу України земельної ділянки на іншу земельну ділянку з однаковою нормативною грошовою оцінкою або різниця між нормативними грошовими оцінками яких становить не більше 10 відсотків та відчуження земельних ділянок для суспільних потреб. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), встановленої цим підпунктом, у частині їх купівлі-продажу та відчуження в інший спосіб на користь юридичних осіб, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на користь юридичних осіб на майбутнє (у тому числі укладення попередніх договорів), є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Відповідно дост.14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості земельних ділянок власникам земельних часток (паїв))» № 899 від 05.06.2003 у разі якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іщпу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву. Обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників відповідно до закону та посвідчується нотаріально. Відповідно до Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» масив земель сільськогосподарського призначення - сукупність земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що складаються з сільськогосподарських та необхідних для їх обслуговування несільськогосподарських угідь (земель під польовими дорогами, меліоративними системами, господарськими шляхами, прогонами, лінійними об`єктами, об`єктами інженерної інфраструктури, а також ярами, заболоченими землями, іншими угіддями, що розташовані всередині земельного масиву), мають спільні межі та обмежені природними та/або штучними елементами рельєфу (автомобільними дорогами загального користування, полезахисними лісовими смугами та іншими захисними насадженнями, водними об`єктами тощо); межа території територіальної громади - умовна лінія на поверхні землі (у тому числі на водному просторі), що відокремлює територію однієї територіальної громади від інших територій; За договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості (частини перша-третя статті 715 ЦК України). Міна (обмін) земельних часток (паїв) відповідно до вимог закону є цивільно- правовою угодою, яка може укладатися та реалізовуватись лише у порядку, передбаченому ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Також статтею 716 ЦК України передбачено, що до договорів міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж. Відповідно до вимог чинного законодавства у договорі про перехід права власності на земельну ділянку зазначається вартість земельно: ділянки, що обмінюється. Визначення вартості земельних ділянок необхідно для того, шос встановити, чи є їх вартість рівноцінною. Крім того, з 2012 року мораторій на продаж земель сільськогосподарського призначення неодноразово продовжувався шляхом внесення відповідних змін до ЗК України. Проте спірний договір міни земельних ділянок укладено в період дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв) з порушенням вимог ЗУ`Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок часток (паїв)», Земельного Кодексу України, Цивільного кодексу Україна Крім того, аналіз вище зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що обміняними можуть бути тільки рівноцінні за вартістю земельні ділянки схемою «пай на пай» та лише у випадку, передбаченому статтею 14 ЗУ України «Про порядок виділення в натурі ( на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», про що зазначено у правовому висновку Верховного Суду України у справі N6-464цс16 - викладеному у постанові від 12 жовтня 2016 року. Проте, обмін земельними ділянками, які є предметом оспорюваного договору міни відбувся не за схемою «пай на пай» (за якою кожна із сторін договору відчужує на користь один одного свій пай та отримує взамін пай другої сторони рівноцінний за вартістю), а за схемою платного відчуження земельної ділянки з наданням іншої земельної ділянки з істотною різницею між нормативними грошовими оцінками яка становить 98,7 відсотків (замість допустимих не більше 10 відсотків). Навіть при цьому, набувачем більшої земельної ділянки - відповідачем [PERSON] не були виконані істотні умови договору, а саме: не здійснено грошової доплати в розмірі 32210 (тридцять дві тисячі двісті десять) грн. відповідно до п.1.8 договору міни від 26 грудня 2018 року. В позовній заяві позивач просить визнати договір міни зазначених земельних ділянок недійсним. 2.Позиція сторони відповідачів. Вимоги позивача, викладені в позовній заяві, відповідачами не визнаються повністю, поверхневими, не правдивими, такими що не відповідають дійсності та чинному законодавству, яке діяло на час вчинення правочинів, та в цілому пред`явлення позовної заяви відбулося з пропуском строку позовної давності. Так, при пред`явленні позовної заяви позивачем [PERSON] спотворено дійсні обставини, які відбувалися між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за участі приватного нотаріуса Корсунь- Шевченківського районного нотаріального округу Митрофанової Л.11. Так, 29.03.2013 року відбулося підписання Довіреності від 29.03.2013 року, серія ВТС№386315, зареєстрованої в реєстрі №442 між [PERSON] (відповідач 1), [PERSON] (відповідач 2) та [PERSON] , [INFO] в приміщенні нотаріальної контори за участі приватного нотаріуса Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Митрофанової Л.П. якою уповноважено [PERSON] та [PERSON] бути представниками з усіма необхідними повноваженнями, в тому числі: придбання на його ім`я, здача в оренду, передача в заставу, відчудження, управління, а також вчинення будь яких дій щодо належного [PERSON] на праві власності рухомого та нерухомого майна, визначаючи суми, терміни, умови на власний розсуд; представництво від імені [PERSON] , інтересів без винятку у всіх установах, підприємствах, організаціях незалежно від їх форм власності розписуватися від імені [PERSON] та інше (згідно довіреності). Довіреність видано з правом передоручення повноважень іншим особам, строком на 10 років, тобто до 29 березня 2023 року. Введення під час підписання Довіреності [PERSON] в оману, через погіршення його стану здоров`я, ряд хронічних захворювань, поганий зір, поганих слух та сприйняття і розуміння навколишнього стану в силу 81 річного віку не відповідає дійсності. Так, у відповідності до зазначеної Довіреності [PERSON] був обізнаний із загальними вимогами, додержання яких є необхідними для чинності правочину, усвідомлював значення своїх дій та висловив своє волевиявлення, яке відповідало внутрішній волі, як учасника правочину. Разом із цим, приватним нотаріусом Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Митрофановою Л.П. особисто ознайомлено [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зі змістом статей 244,245,247-250 ЦК України щодо поняття довіреності, її форми, строків, припинення представництва за довіреністю, скасування довіреності та відмови представника від вчинення дій, які були визначені довіреністю. Вказана Довіреність позивачем [PERSON] була прочитана, останній розумів значення своїх дій, її зміст зрозумілий та відповідав волі за що [PERSON] здійснено підпис з написанням прізвища, ім`я та по батькові. На день підписання Довіреності позивачу був 71 рік. Одночасно із цим, жодного документу чи доказу на зазначені обставини про погіршення його стану здоров`я, ряд хронічних захворювань, поганий зір, поганих слух та несприйняття і розуміння навколишнього стану позивачем суду не надано. Зазначають також те, що в день посвідчення вищевказаної довіреності, а саме: 29.03.2013 року [PERSON] заповів [PERSON] земельну ділянку площею 1,6305га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва належну на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЧР-9-24- 544, виданого Черепинською сільською радою 24.04.2001 року №540 у відповідності до заповіту від 29.03.201 Зроку, серія ВТС№386314, зареєстрованої в реєстрі №441. Вказаний заповіт прочитаний [PERSON] , останній розумів значення своїх дій, його зміст був зрозумілий та відповідав волі за що [PERSON] здійснено підпис з написанням прізвища, ім`я та по батькові та власноручно написаним що, «цей заповіт прочитаний мною в голос та власноручно підписаний». Перед укладенням вищезазначеної Довіреності від 29.03.2013 року, ссрія ВТС№386315, зареєстрованої в реєстрі №442 між [PERSON] (відповідач 1), [PERSON] (відповідач 2) та [PERSON] , було обумовлено, що в подальшому на підставі довіреності буде укладено договір міни земельних ділянок, а саме: сторони міняють (обмінюють, передають у власність один одному) належне їм на праві приватної власності нерухоме майно земельну ділянку площею 1,6305га. на земельну ділянку площею 0,002га. В рахунок компенсації за зменшення обсягу об`єкта права(земельної ділянки) [PERSON] отримав кошти в сумі 12000(дванадцять тисяч гривень), що підтверджується заявою від 29.03.2013 року зареєстрованої в реєстрі №443, серія ВТС №386316 про те що [PERSON] , одержав від [PERSON] (відповідач 1) кошти в сумі 12000тис.грн. Майнових претензій [PERSON] не має і мати не буде за що [PERSON] здійснено підпис з написанням прізвища, ім`я та по батькові. В свою чергу в подальшому на підставі Довіреності від 29.03.2013 року, серія ВТС№386315, зареєстрованої в реєстрі №442 між [PERSON] (відповідач 1), [PERSON] (відповідач 2) та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Мигрофановою J1.II. відповідачем 1 [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] та від його імені, як того передбачає Доручення - 26.12.2018 року з відповідачем 2 [PERSON] укладено договір міни земельними ділянками 1,6305га з кадастровим номером 7122589400:09:001:0132 та 0,002га з кадастровим номером 7124989500:03:003:0564. Підстава внесення запису Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №44846952 від 26.12.2018 року. Тобто, вчиняючи спірний договір міни (обміну) земельних ділянок від [PERSON] діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності яка була дійсна, чинна та правомірна в силу ст.204 ЦК України за якою був наділений повноваженнями представляти інтереси [PERSON] , як власника земельної ділянки, зокрема укладати договір міни на будь-яку земельну ділянку відповідно до закону, відносно вказаної земельної ділянки, визначаючи будь-які умови договорів на свій власний розсуд, а у відповідача 2 [PERSON] не було сумнівів у законності укладеного договору міни, оскільки всі документи були з мокрими печатками та чинними на день укладення договору. Разом із цим, позивач посилається на ст. 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі земельних ділянок власниками земельних часток(паїв) в якому зазначено, що обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників, а згоди він не давав. П.15 Розділу XX Перехідних положень Земельного Кодексу України, де зазначено про заборону купівлі- продажу землі до 01.01.2024 року, ст.37 -1 ч.2 Земельного кодексу України, які на момент укладення договору міни земельними ділянками 26.12.2018 року не діяли, були введені після укладання правочинів. Відповідно до пункту «а» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі їх придбання за договором міни. За договором міни кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості (частини перша-третя статті 715 ЦК України). Земельне законодавство України базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (пункт «в» частини першої статті 5 ЗК України). Згідно з пунктом 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Тлумачення пункту 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України в редакції, чинній на момент укладення оспорюваних правочинів, свідчить, що заборона відчуження земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва не поширювалася на випадки укладення договорів міни таких земельних ділянок та не встановлювала обмежень щодо їх площі. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18-ц (провадження 14-66цс19) зазначила, що підпункт «б» пункту 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України гарантує можливість обміну не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай), а земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону. Частина перша статті 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» не обмежує випадки, за яких може бути проведений такий обмін, а визначає одну із можливостей обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Також зазначено, що у відповідності до частини третьої статті 715 ЦК України передбачається можливість встановлення у договорі міни земельних ділянок доплати. Висновків про те, що обміну підлягають виключно рівнозначні за ціною та площею земельні ділянки вказана постанова не містить. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у складі колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.06.2022 року, справа №313/936/19. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. На цих підставах відповідачі просили відмовити у позові у повному обсязі. 3.Позиція третьої особи Конституція України дозволяє розпоряджатися власністю на свій розсуд, використовувати, здавати в оренду, продавати, обмінювати на інше майно. Отже, не є винятком укладення договорів міни нерухомості, в т.ч. земельних ділянок. За загальним правилом предметом договору обміну є окреме майно, яке має бути чітко визначене у договорі. Предметом договору обміну має бути майно, що перебуває у власності сторони на момент укладення договору. Договір обміну є двостороннім, тобто обов`язковою є наявність двох сторін, кожна з яких є одночасно продавцем та покупцем майна; консенсуальним, оскільки вважається укладеним з досягнення сторонами згоди за всіма істотними умовами; і відплатним, тому що здійснюється передача майна, яке за своєю природою є певною платою за зобов`язаннями. Відповідно до ст. 131 Земельного кодексу України (далі - ЗКУ) громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава вправі набувати у власність земельні ділянки на підставі обміну, ренти, купівлі-продажу, дарування, успадкування, довічного утримання та інших цивільно-правових угод з урахуванням вимоги Цивільного кодексу України (далі - ЦКУ) та ЗКУ. Щоб здійснити обмін земельної ділянки, потрібно укласти договір обміну земельної ділянки, який засвідчується нотаріально, що й мною зроблено у даній спірній ситуації. Договір укладається відповідно до вимог ЦКУ у письмовій формі. До договорів обміну застосовуються загальні положення про купівлю-продаж або інші договори, елементи яких містяться в договорі обміну, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Відповідно до статті 715 ЦКУ за договором обміну (бартеру) кожна зі сторін зобов`язується передати іншій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна зі сторін договору обміну є продавцем товару, який він передає в обмін, та покупцем товару, який він отримує натомість. Обмежень за площею земельних ділянок, що змінюються, немає, відповідно сторони можуть обміняти ділянки різної площі та різного цільового призначення. Законодавством не встановлено жодних обмежень щодо місця розташування таких земельних ділянок, які можуть бути предметом такого обміну. Договір обміну земельних ділянок між фізичними особами може укладатися на земельні ділянки, які розташовані у різних районах, областях. ' Згідно зі ст. 14 Закону «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 5 червня 2003 p. № 899-IV та з урахування положень пп. Б п. 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, об`єктом обміну можуть бути, як і у випадках купівлі-продажу або іншого відчуження чи зміни цільового призначення, виключно розпайовані земельні ділянки. Для обміну правами користування, до якого зазвичай вдаються з міркувань оптимізації господарювання (віддаленість ділянок, доступ до них, зручність обробки тощо). Верховний Суд у своїй постанові від 15 вересня 2022 року (справа № 405/1445/18, провадження № 61-1152св22 )зазначив, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2022 року у справі № 389/1327/19 (провадження № 61-21510св21) зазначено, що «у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (провадження № 14-66цс19) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що висновок Верховного Суду України стосовно можливості обміну земельних ділянок сільськогосподарського призначення лише «за схемою «пай на пай»» стосувався припису підпункту «б» пункту 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України у редакції, що була чинною до 1 січня 2019 року. А згідно із Законом України № 2498-VIII від 10 липня 2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» у підпункті «б» пункту 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України слова «обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону» були замінені словами «обміну (міни) відповідно до частини другої статті 37-1 цього кодексу земельної ділянки на іншу земельну ділянку з однаковою нормативною грошовою оцінкою або різниця між нормативними грошовими оцінками яких становить не більше 10 відсотків». Вказаний Закон України № 2498-VIII від 10 липня 2018 року набув чинності 01 січня 2019 року. Таким чином, на момент укладення спірного договору міни земельних ділянок чинним земельним законодавством не було заборонено вчиняти їх обмін, що дає підстави стверджувати про необґрунтованість доводів позивача щодо укладення між сторонами договору міни (обміну) земельних ділянок всупереч вимогам чинного законодавства». Оскільки оспорюваний правочин вчинений у 2018 році, положення Закону України № 2498-VIII від 10 липня 2018 року, який набув чинності 01 січня 2019 року щодо допустимої різниці між нормативними грошовими оцінками обмінюваних земельних ділянок не більше 10 відсотків, не можуть бути застосовані при вирішенні спору щодо дійсності/недійсності оспорюваного договору міни земельних ділянок. Третя особа просила взяти її пояснення до уваги та винести суд законне рішення, при цьому не зазначила чи просить у поз-ові відмовити або задовольнити. 3.Судовий розгляд В судове засідання сторони подали заяви, просили розглянути справу за їх відсутності, підтримали свої письмові заяви, які зазначені вище. Так як були підстави для проведення судового засідання без участі сторін, суд ухвалив проводити судове засідання без фіксації процесу технічними засобами. Під часу судового засідання були вивчені наступні докази по справі: ТОМ № 1 - копія паспорта, ІПН позивача (а.с. 5) - договор оренди землі, акт прийому-передачі земельної ділянки ( а.с.6-8) - акт на право власності на земельну ділянку ( а.с.9) - витяг з державного реєстру речових прав ( а.с.10-12) - витяг з єдиного ресєтру довіреностей про припинення дії довіренності ( а.с.13) - довіренність позивача на ім`я [PERSON] та [PERSON] та її реєстрація ( а.с.14,15) - довідка по договору оренди земельної ділянки ( а.с.16-18) - пенсійне посвідчення [PERSON] , довідка МСЕК ( а.с.67-68) - заповіт від імені позивача на ім`я [PERSON] на земельну ділянку, що належала позивачу,витяг про реєстрацію у спадковому реєстрі ( а.с.75-76) - заява позивача від 29.03.2013 р. за отримання грошових коштів у розмірі 12 тис. гр. від [PERSON] за належну йому земельну ділянку, яка нотаріально завірена ( а.с. 79) - ухвала суду від 11.01.2023 р. про залишення частини позовних вимог ( в частині визнання права власності на земельну ділянку ) без розгляду ( а.с. 169) - договір міни земельними ділянками ( а.с.174-176) - заяви сторін договору ( а.с.177-178) -витяг з державного реєстру речових прав ( а.с.180,184-188,206) - висновок про вартість земельної ділянки, що належала позивачу та була предметом договору міни, відповідно до якого замовником висновку був [PERSON] , висновок був замовлений 08.11.2018 р., вартість земельної ділянки 32610 гр. ( а.с.190-197) - копія паспорта [PERSON] ( а.с.204-205) - витяг з державного земельного кадастру ( а.с.181-183,207-209) -витяг з державного реєстру речових прав - об`єкти нерухомого майна , які перебували у власності [PERSON] , відповідно до якого право власності щодо земельної ділянки з кадастровим номером 7124989500:03:003:0564, яка була об`єктом договору міни була зареєстровано за [PERSON] 13.12.2018 р. , право власності виникло шляхом поділу земельної ділянки, що була отримана у спадщину 06.12.2018 р. ( реєстраційний номер 1725716271249)( а.с.215 об) - висновок про вартість земельної ділянки площею 20 м.куб, що належала [PERSON] та була об`ктом договору міни, відповідно до якого вартість земельної ділянки складала 400 гр. ( дата оцінки 20 грудня 2018 р.) ( а.с. 223-226) У судовому засіданні був допитаний позивач [PERSON] в якості свідка, якій пояснив, що у 2013 р. у нього захворіла дружина і треба були гроші на операцію, він звернувся до [PERSON] , запропонував йому користуватися земельною ділянкою продовж 5ти років і просив за це дати грошей на операцію. [PERSON] пояснив йому, що так зробити не можна і разом з ним він звернувся до нотаріуса, підписував якісь документи, останній дав йому 12 000 гр. Його земельна ділянка знаходилась в оренді, але він сам особисто орендну плату не отримував. Йому відмовили у субсидії і пояснили, що в нього є дохід від орендної плати, а тому субсидію дають в значно меншому розмірі. Він звернувся до нотаріуса, у якій підписував документи на землю та скасував довіреність на ім`я відповідачів, бо чув, що землю, яка в оренді , продають. Пізніше у 2020 р. він отримав витяг з Державного реєстру та дізнався, що йому належить земельна ділянка 0,002 га, яку він отримав шляхом міни. Однак, про укладення такого договору йому ніхто не повідомляв, відповідачі не питали його чи хоче він укласти такий договір, грошей по цьому договору він не отримував. З вказаним договором він не згоден і хоче повернути свою ділянку (пай), якій він заробив у колгоспі. 4.Мотиви суду З огляду на частини першу та другу статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, у спосіб визнання правочину недійсним. За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229 - 233 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок по застосуванню статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють». Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (частина третя статті 238 ЦК України). За змістом статей 244-245 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. В судовому засіданні судом було встановлено, що відповідач [PERSON] ,діючі від імені позивача, уклав договір міни земельних ділянок, якій суперечить інтересам позивача ( з огляду на нерівноцінність вказаних ділянок, на не обговорення вказаного договору з позивачем до його укладення, не отримання позивачем грошей по цьому договору).При цьому частину документів по цьому договору ( оцінку земельної ділянки позивача ) заказував іншій відповідач [PERSON] , хоча у останнього були повноваження на вчинення таких дій, однак, за думкою суду, це вказує на зловмисну домовленість відповідачів між собою. Суд, з огляду на положення на ст. 232 ЦК України, вважає, що [PERSON] діючи на підставі довіреності позивача, уклав договір міни земельних ділянок, при цьому довіритель ( позивач) зазначений правочин не схвалював, грошових коштів від договору міни не отримував. [PERSON] , як представник [PERSON] за довіреністю від 29.03.2013 р. , укладаючи договір міни земельних ділянок , усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя [PERSON] та свідомо допускав настання несприятливих наслідків для довірителя. Таким чином, сукупність зібраних у справі доказів, які були зазначені вище, свідчить про наявність зловмисної домовленості [PERSON] , який діяв за довіреністю від імені [PERSON] , з іншою особою - [PERSON] при укладенні договору міни земельних ділянок, оскільки про це свідчить те, що договір укладався всупереч інтересам позивача ( обмінювались явно нерівноцінні земельні ділянки), а кошти за договором позивачу передані не були. На цих підставах позовні вимоги підлягають повному задоволенню. При цьому суд погоджується зі стороною відповідача, що на час укладення договору законодавчих обмежень щодо укладення такого договору не було. Крім того, суд не бачить підстав для відмови у позові в зв`язку з пропуском позовної давності, бо під час розгляду справи були встановлено та підтверджено витягом з державного реєстру про те, що позивач дізнався про оспорюваний договір 04.02.2020 р. ( а.с.11), тобто строк позовної давності на час подання позовної заяви (30.06.2022 р.) не сплинув. На підставі викладеного,

Outcome: approved