Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги з урахуванням уточненої позовної заяви тим, що вона від шлюбу з [PERSON] має повнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 16 січня 2007 року шлюб між нею і [PERSON] було розірвано, та присвоєно її дівоче прізвище - [PERSON] . Зазначає, що вона є непрацездатною особою, на день подання позовної заяви їй виповнилось 69 років, а єдиним джерелом її доходу є пенсія і через стан свого здоров`я вона позбавлена можливості працювати, отже знаходиться у скрутному матеріальному становищі. Крім того, з 2018 року вона хворіє та перенесла декілька операцій, після чого лікується і намагається відновити стан свого здоров`я. Вказує, що через вищезазначені обставини вона потребує постійного лікування та реабілітації, яка коштує чималих коштів і є для неї непід`ємним тягарем, вона проживає одна, знаходиться у вкрай скрутному матеріальному становищі, постійно потребує матеріальної допомоги, є самотньою жінкою, чоловіка або іншої близької людини, яка може допомагати та підтримувати її матеріально, окрім відповідачів, не має. За таких скрутних життєвих обставин, знаходячись на межі бідності та не отримавши від своїх синів жодної підтримки, оскільки добровільно вони відмовляються їй допомагати, вона звернулась до суду з цим позовом, в якому просила стягнути солідарно з відповідачів аліменти на її утримання в розмірі 5 000 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позову і довічно. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. 13 березня 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська залишено без руху позовну заяву [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 травня 2023 року продовжено розгляд цивільної справи та призначено справу до судового розгляду. Позивач надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи, також виклик відповідачів здійснювався шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, заперечень проти позову суду не представили, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 30 травня 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу за відсутності учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подали. При цьому, позивач не заперечувала проти такого вирішення справи. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 16 січня 2007 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] , виданим Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що було зроблено відповідний актовий запис №15, та після реєстрації розірвання шлюбу позивачу було присвоєно прізвище « [PERSON] » (а. с. 13). Матеріалами справи підтверджено, що у [PERSON] та [PERSON] народились діти: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , повторно виданим Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 30 листопада 2011 року, про що зроблено відповідний актовий запис за №1201; [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим відділом ЗАГС Ленінського району м. Дніпропетровська, про що зроблено запис №782; [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим відділом ЗАГС Ленінського району м. Дніпропетровська, про що зроблено запис №2830; [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим відділом ЗАГС Виконкому Ленінської райради народних депутатів м. Дніпропетровська, про що зроблено запис №3480 (а. с. 17-19, 22). Отже, всі сини позивача, до яких пред`явлено позовні вимоги, станом на дату розгляду справи є повнолітніми особами. Матеріалами справи підтверджено, що згідно довідки №1200 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої 12 листопада 2019 року відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, за адресою: [ADDRESS] , з 21 липня 1974 року зареєстрована лише [PERSON] (а. с. 15). Крім того, як вбачається з довідки про доходи №8505 0355 5154 1124, виданої Новокодацьким відділом обслуговування громадян Управління обслуговування громадян ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, за період з 01 червня 2019 року по 30 листопада 2019 року [PERSON] отримувала пенсію за віком у розмірі 2 786,35 гривень на місяць (а. с. 16). З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] знаходилась на стаціонарному лікуванні в Комунальному закладі «Дніпровська міська клінічна лікарня №11» Дніпровської міської ради з 24 січня 2018 року по 04 квітня 2018 року з діагнозом: рожисте запалення лівої гомілки, бульозно-некротична форма. 07 лютого 2018 року їй було проведено операцію - некроектомія лівої стопи, гомілки, та призначено лікування після проведеної операції, що підтверджується виписним епікризом №1229 Комунального закладу «Дніпровська міська клінічна лікарня №11» (а. с. 6). Відповідно до виписки з історії хвороби №765 Комунального закладу «Дніпропетровська міська клінічна лікарня №2» Дніпропетровської обласної ради у період з 04 квітня 2018 року по 25 травня 2018 року [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом: ХВН 3 ст. трофічна язва лівої гомілки з індуративними змінами шкіри гомілки. 23 квітня 2018 року їй було проведено операцію - сафенектомія по Троянову-Тренделенбургу, аутодермопластика. Діагноз при виписці: рана тривало не загоюється лівої гомілки. ХВН 3 ст. Рекомендації: носіння еластичного бинта, ліки та спостереження хірурга за місцем мешкання (а. с. 7). Також судом встановлено, що у період з 21 травня 2018 року по 30 травня 2018 року [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом: опік кип`ятком 1-2 А-Б 4% обох стегон. Діагноз при виписці: опік кип`ятком 1-2 А-Б 4% обох стегон. Рекомендації: спостереження хірурга за місцем мешкання, що підтверджується випискою з історії хвороби №1152 Комунального закладу «Дніпровська міська клінічна лікарня №2» Дніпропетровської обласної ради (а. с. 8). Згідно до висновку МРТ попереково-крижового відділу хребта, який видано Комунальним закладом «Дніпропетровський спеціалізований клінічний медичний центр матері та дитини ім. проф. М.Ф. Руднєва» Дніпропетровської обласної ради» від 17 травня 2018 року, [PERSON] має МР-ознаки остеохондрозу, протрузій міжхребтових дисків L3-L5, відносно стенозу корішкових каналів на цьому рівні, попереково-крижового відділу хребта, оскольчатого (застарілого) перелому тіла хребта Т12 грудного відділу хребта (а. с. 9). Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Частиною 8 статті 7 СК України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 172 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування. Частиною 1 ст. 202 СК України передбачено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз вказаної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав, таких як непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. Як роз`яснено у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року, обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України). Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги, а якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає. Стаття 202 СК України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 10 СК України якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). За положеннями ч. ч. 2, 4 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. У судовій практиці при визначенні осіб, що є непрацездатними, найчастіше використовують за аналогією ч. 3 ст. 75 СК України, яка регулює право одного з подружжя на утримання й передбачає, що такими є особи, які досягли пенсійного віку, встановленого законом, або особи з інвалідністю І, ІІ чи ІІІ групи. Відповідно до рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 19 липня 2017 року у справі № 756/620/16-ц, матеріальна допомога визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги належить брати факти отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання, стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Потреба у матеріальній допомозі означає брак коштів, необхідних для підтримки нормальної життєдіяльності особи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 вересня 2018 року справа № 494/1682/15-ц. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18 дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Отже, обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин. Із матеріалів справи вбачається, що позивач є пенсіонером за віком, та станом на 2019 рік перебувала на обліку в Головному управлінні ПФУ в Дніпропетровській області і отримувала пенсію за віком, але відомості про подальше перебування її на обліку після 2019 року позивачем не було надано. При цьому, суд також звертає увагу на те, що [PERSON] позовну заяву було подано 13 січня 2023 року, але до позовної заяви та у подальшому до матеріалів справи не долучено відомості про доходи за 2020 рік, 2021 рік, 2022 рік, хоча у позові вона посилається саме на те, що є пенсіонером, непрацездатною особою та єдиним джерелом її доходу є пенсія. Вищезазначене унеможливлює як встановлення судом дійсного розміру доходів [PERSON] за вищевказаний період, так і встановлення судом реальної потреби позивача у матеріальній допомозі. Отже, звертаючись до суду з позовом, позивач вказувала, що доходу, який вона отримує, не вистачає на її потреби, проте жодного доказу на підтвердження розміру такого доходу станом на час звернення до суду та розміру її обов`язкових витрат, і того, що отримувані нею доходи не забезпечують її потреб не було надано (чеки за ліки та продукти харчування, квитанції про сплату за житлово-комунальні послуги тощо). Також позивачем не було надано відомостей про здійснення витрат на лікування станом на час розгляду справи. Так само суду не було надано жодних доказів того, що діти позивача, які є відповідачами у справі, дійсно відмовляються добровільно допомагати позивачу, розміру їх доходів для визначення можливості стягнення заявленої суми аліментів позивачем у позовній заяві. Крім того, станом на день розгляду справи позивачем не було надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів наявності в неї хвороб, постійного лікування та реабілітації, або інших обставин, на які посилається позивач, та які б потребували матеріальної допомоги з боку дітей, а всі медичні документи на підтвердження [PERSON] датовані 2018 роком, що прямо суперечить заявленим у позовній заяві обґрунтуванням. Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Більш того, позивач не виявила бажання з`являтися до суду для розгляду її позовної заяви та заявляти клопотання про витребування доказів, необхідних для повного та об`єктивного розгляду справи. Таким чином, матеріали справи не містять належних та достатніх доказів, які підтверджують те, що позивач потребує матеріальної допомоги, тому відповідно до частини першої статті 202 СК України вказане свідчить про недоведеність позовних вимог. Враховуючи вищезазначене, проаналізувавши позовні вимоги, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору при поданні позовної заяви на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», то відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed