Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-01 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав, в якому просить розірвати шлюб між нею та [PERSON] , що був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Петровського районного управління юстиції у м.Донецьку, актовий запис №153; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини усіх доходів, але не менше 1/2 частини прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з моменту її звернення до суду і до виповнення [PERSON] 18 років; позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його доньки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 02.06.2007 року між позивачкою, [PERSON] , та відповідачем, [PERSON] , укладено шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Петровського районного управління юстиції у місті Донецьку, актовий запис №153. Від шлюбу у них народилася одна спільна дитина: [PERSON] , [INFO] . Спільне життя позивачки з відповідачем не склалося. Після укладення шлюбу проживали однією сім`єю приблизно два роки, дитина залишилася проживати разом з матір`ю. Сторони нормально не спілкуються, спільне господарство не ведуть, що відображається на моральному становищі дитини. У зв`язку з повномасштабним вторгненням Росії на територію України, активних бойових дій на території Донецької області, Позивачка вимушена була змінити своє місце проживання та місце проживання своєї дитини. Згідно довідки № 2109-7000357081 від 06.04.2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи виданої Королівською селищною радою, фактичне місце проживання [PERSON] (позивачки): [ADDRESS] . Згідно довідки № 2109-7000359359 від 06.04.2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи виданої Королівською селищною радою, фактичне місце проживання [PERSON] (донька позивачки): [ADDRESS] . Відповідач залишився на окупованій території, його місце проживання станом на сьогодні невідомо. Позивачка вступила до лав ЗСУ, молодша медична сестра, не має бажання мати нічого спільного з чоловіком, який влаштував своє життя в «ДНР» не цікавиться та не піклується про свою дитину. Позивачка вважає, що подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам, оскільки шлюб носить лише формальний характер. Однак з юридичної точки зору їх шлюб зареєстровано, що обмежує права сторін та породжує юридично значимі наслідки їх дій не тільки як для окремих осіб, а й для подружжя в цілому. В свою чергу і дії відповідача впливають на права та обов`язки позивачки, у зв`язку із чим позивачка просить суд розірвати укладений нею із відповідачем шлюб. Позивачка зазначає, що за час шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає та буде продовжувати проживати разом з Позивачкою та перебуватиме на повному її утриманні, а тому Позивачка змушена звернутися з вимогою про стягнення аліментів, домовленості про сплату який між сторонами немає. Відповідач має молодий працездатний чоловік, що дозволяє задовольнити позов з метою забезпечення прав дітей на гідне життя. Задоволення позову не позбавить відповідача можливості забезпечувати себе в достатній мірі. Відповідач повинен виконувати свою частину обов`язків відносно своєї дитини, що стосується її матеріального утримання, якщо не займається її вихованням та не цікавиться її життям, у зв`язку із чим, позивачка просить суд стягувати аліменти із відповідача на утримання спільної дитини в розмірі 1/4 частини усіх доходів, але не менше 1/2 частини прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Батько дитини, [PERSON] , не бере участь у житті, утриманні та вихованні дитини. З 2009 року не бере участь в утриманні та вихованні дитини, після початку вторгнення Росії на територію України (2014 року) залишився проживати на тимчасово окупованих територіях, жодного разу не зателефонував, не подбав про безпеку власної дитини, що характеризує його як безвідповідального та ненадійного батька. Позивачка вказує, що відповідач фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідач не надає матеріальної допомоги, не відвідує дитину та не спілкується з дитиною. На даний момент відповідач не має бажання брати участь у житті дитини, його місце проживання невідоме, у зв`язку із чим позивачка просить суд позбавити відповідача батьківських прав. Ухвалою суду від 01.03.2023 року було відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 18.05.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак її представник [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи в тому числі шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному сайті Виноградівського районного суду, в судове засідання повторно не з`явився, заяв та клопотань до суду не надсилав, а тому суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи Королівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без участі представника, крім того надіслав на адресу суду Висновок органу опіки та піклування від 31.03.2023 року за №02-01/118, про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] . Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, відповідно до положень ст.ст.211,223 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. 02.06.2007 року між позивачкою, [PERSON] , та відповідачем, [PERSON] , укладено шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Петровського районного управління юстиції у місті Донецьку, актовий запис №153. В судовому засіданні було встановлено, що подружжя сімейно-шлюбних стосунків не підтримують. Відповідно до с. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Беручи до уваги, що фактично шлюб між подружжям розпався, сімейні стосунки припинені, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам обох сторін та їх сина, суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано, його було підтверджено протягом судового розгляду, тому він підлягає задоволенню. Приймаючи рішення та задовольняючи вимоги позивача щодо стягнення аліментів на утримання доньки суд виходить з положень ст. 51 Конституції України, та ст.180 СК України, згідно з якими батьки зобов`язані утримувати дитину до її повноліття. У відповідності до ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Відповідно обов`язок по утриманню дитини в рівних частках покладається на її батьків. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 166 СК України, особа позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці признають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здатностей та фінансових можливостей. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч. 1, 2 ст. 181 СК України). Частиною 3 статті 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Згідно положень ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1). Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2). Судом встановлено, що відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання сина, що є її обов`язком відповідно до ст. 180 СК України. При цьому відповідач має нормальний стан здоров`я, є молодою особою працездатного віку та не має на утриманні інших осіб. Отже, суд відповідно до вищенаведених вимог закону, враховуючи задовільний стан здоров`я доньки; вік дитини, а також - задовільний стан здоров`я відповідача; її матеріальне становище; відсутність у неї на утриманні інших осіб, прийшов до висновку про задоволення позову та стягнення із відповідача аліментів на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Згідно ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень, зокрема у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Щодо позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно його неповнолітньої доньки, суд зазначає наступне. Згідно із частиною 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з нормами статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, крім того, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, а також ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Позивач вказав у позовній заяві, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків та не сплачує аліменти на утримання доньки. Орган опіки та піклування Королівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області надав висновок, в якому зазначив, що не вважає за доцільне позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 164 СК України однією з підстав для позбавлення батьківських прав батьків є ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно частин 1, 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно з п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (п. 16). Відповідно до п.18 Постанови, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. З досліджених матеріалів справи та з пояснень учасників судового засідання вбачається, що участь батька у вихованні та утриманні дитини дійсно була недостатньою. В даному випадку відсутність належної участі відповідача в житті доньки та у її вихованні пов`язана з тим, що дитина залишилися проживати з матір`ю, що значно віддалено від місця проживання відповідача, а також з негативними відносинами, які склалися між сторонами. Таким чином, проаналізувавши детально дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні об`єктивні та безсумнівні докази свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками стосовно дитини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю, однак, враховуючи поведінку відповідача щодо ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, а також його слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання доньки і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням останнім батьківських обов`язків. Враховуючи викладене, та

Outcome: partial