Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до держави Україна в особі Чернівецької обласної прокуратури та ГУНП в Чернівецькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури,\~обґрунтовуючи свої\~вимоги тим,\~що відповідно до обвинувального акту від 29.12.2018 року органами досудового слідства він обвинувачувався в тому, що 15.09.2018 року близько 12 год. 00 хв., не маючи дозвільних документів на проведення руслорегулюючих робіт та корисних копалин на березі річки «Сірет», що в адміністративних межах с. Петричанка Глибоцького району Чернівецької області, здійснив незаконне видобування піщано-гравійної суміші, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.240 КК України. 15.09.2018 року стосовно нього до ЄРДР внесені відомості № 12018260080000445 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.240 КК України, за фактом умисного незаконного видобування піщано-гравійної суміші. 29.12.2018 року йому за вищевказаним фактом було оголошено підозру. Вироком Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03.07.2020 року (справа № 715/26/19) його було виправдано з підстав не доведення вини у вчиненні кримінального правопорушення. Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 16.09.2020 року вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03.07.2020 року було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 24.02.2021 року вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03.07.2020 року, а також ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 16.09.2020 року було залишено без змін. Суди в справі № 715/26/19 встановили його невинуватість через недоведеність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.240 КК України, а саме незаконного видобування корисних копалин загальнодержавного значення та проведення досудового розслідування з грубими порушеннями вимог кримінально-процесуального закону та його прав, за результатами чого докази сторони обвинувачення визнані недопустимими та такими, що отримані з істотними порушеннями. Таким чином, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону № 266/94-ВР. По справі доведеним є факт понесення ним моральних страждань та переживань з приводу порушеної кримінальної справи та розгляду кримінального провадження, що призвели до погіршення стану здоров`я, зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зав`язків. Зазначає, що внаслідок незаконного кримінального переслідування він тривалий час залишався у стані невизначеності щодо своєї долі та протягом зазначеного строку він не мав можливості вести звичайний спосіб життя. Зокрема, у зв`язку з порушенням проти нього кримінальної справи він зазнав негативного впливу та був змушений пристосовуватися до несприятливих умов, у нього погіршились його відносини з оточуючими, він повинен був виправдовуватися перед родичами, друзями, колегами, що принизило його честь, гідність та ділову репутацію, а тривала нервова напруга призвела до появи негативних змін у стані здоров`я, таких як швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, образливість, чутливість, замикання в собі, фіксованість на негативних переживаннях, невпевненість у собі. Посилається на те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Початок перебігу строку перебування під слідством становить з моменту пред`явлення підозри - 29.12.2018 року по 16.09.2020 року (набрання чинності виправдувальним вироком, залишеним в силі ухвалою Чернівецького апеляційного суду), а тому загальний строк складає повних 21 місяць. Таким чином, мінімальний розмір відшкодування йому моральної шкоди за 21 місяць перебування під слідством та судом відповідно до вимог ст. 13 Закону становить 409 500 грн. На підставі викладеного, просить суд стягнути з Державної казначейської служби України (код ЄДРПОУ 37567646, юридична адреса - м. Київ, вул. Бастіонна,6), шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, в загальному розмірі 409 500 грн. 16.03.2023 року Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області подало до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просило суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі, оскільки ГУНП в Чернівецькій області не є належним відповідачем по даній справі. Крім того, тривале перебування позивача в якості підозрюваного та обвинуваченого зумовлене його самообмовою. 22.03.2023 року Чернівецька обласна прокуратура подала до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовної заяви, посилаючись на те, що доводи позивача є необґрунтованими та безпідставними. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак його представник [PERSON] подала до суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд справу розглядати у її з позивачем відсутності. Представник Чернівецької обласної прокуратури Гуцуляк С.Т. в судовому засіданні посилалася на необґрунтованість позовних вимог, просила суд відмовити у задоволенні позову. Представник Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області Гроссу Д.М. в судовому засіданні посилався на необґрунтованість позовних вимог, просив суд відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача Державної Казначейської служби України Василик І.С. в судовому засіданні посилалася на не обґрунтованість позовних вимог, просила суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, шо позовну заяву слід задовольнити частково. Так, 15.09.2018 року до ЄРДР внесені відомості № 12018260080000445 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.240 КК України, за фактом умисного незаконного видобування піщано-гравійної суміші. Відповідно до обвинувального акту від 29.12.2018 року органом досудового розслідування [PERSON] обвинувачувався в тому, що 15.09.2018 року близько 12 год. 00 хв., не маючи дозвільних документів на проведення руслорегулюючих робіт та корисних копалин на березі річки «Сірет», що в адміністративних межах с. Петричанка Глибоцького району Чернівецької області, здійснив незаконне видобування піщано-гравійної суміші, тобто у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.240 КК України. 29.12.2018 року [PERSON] було оголошено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.240 КК України. Вироком Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03.07.2020 року [PERSON] було виправдано з підстав не доведення вчинення кримінального правопорушення, передбаченого.2 ст.240 КК України. Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 16.09.2020 року вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03.07.2020 року було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 24.02.2021 року вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03.07.2020 року, а також ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 16.09.2020 року, було залишено без змін. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно частин 1-3 статті 21 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно зі статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 1 статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Згідно пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року, № 266/94-ВР (далі - Закону) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Відповідно до частини 2 статті 1 Закону у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згідно пункту 1 статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Згідно пункту 5 частини 1 статті 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються моральна шкода. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 4 Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування [PERSON] було заподіяно моральну шкоду, оскільки тривале його перебування в якості підозрюваного та обвинуваченого безумовно негативно впливали на його морально-психологічний стан, порушували життєві зв`язки з людьми з його близького оточення, а також вимагали додаткових зусиль для організації свого життя, в тому числі внаслідок таких дій позивач був змушений неодноразово здійснювати явку до органу досудового розслідування та суду, здійснюючи свій захист, нести витрати на правову допомогу в рамках кримінального провадження. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, проте суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Аналогічні висновки викладені й у постановах Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15 та Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При визначенні розміру на відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, належить виходити із розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час відшкодування, тобто ухвалення судового рішення. Статтею 8 Закону України Про Державний бюджет України на 2023 рік встановлено у 2023 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 6700 гривні. Тлумачення частини другої статті 13 Закону дозволяє зробити висновок, що розмір моральної шкоди у мінімальному розмірі заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом є гарантованим мінімумом такого відшкодування, виходячи лише з тривалості кримінального провадження відносно особи. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 243/10342/18. Отже, [PERSON] перебував в статусі підозрюваного та обвинуваченого з 29 грудня 2018 року (дата повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) по 16 вересня 2020 року (дата вступу в законну силу виправдувального вироку суду), тобто 20 місяців 18 днів. Визначаючи розмір моральної шкоди суд враховує те, що внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування було порушено нормальні життєві зв`язки, душевний стан і спосіб життя позивача, а також характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Гарантований мінімум відшкодування моральної шкоди [PERSON] виходячи з тривалості кримінального провадження щодо нього складає 137\~803 гривень 87 копійок, виходячи з наступного розрахунку: (6700/31х30 + 6700х19 + 6700/30х18=6483,87+127300+4020=137\~803,87) Враховуючи засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, тривалий строк перебування під слідством і судом, неможливість вільно займатися трудовою діяльністю, відсутність можливості у позивача забезпечити нормальне існування, суд вважає, визначити розмір моральної шкоди в сумі 137 803,87 гривень. В ході судового розгляду, в своїх поясненнях представник відповідача - ГУНП в Чернівецькій області та представник Чернівецької обласної прокуратури вказували на те, що позивачу необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог на підставі ч.4 ст.1176 ЦК України. Надаючи правову оцінку такій позиції представників відповідача, суд вважає за необхідне зазначити на ступне. Так, відповідно до частини четвертої статті 1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що під самообмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, в яких він зізнається у вчиненні кримінального правопорушення, якого насправді не вчиняв, у більш тяжкому кримінальному правопорушенні, ніж вчинено в дійсності, або ж бере лише на себе вину за вчинене кримінальне правопорушення, хоча у дійсності воно вчинено групою осіб. При розгляді та дослідженні вказаного питання суд повинен ураховувати причини, які спонукали особу до самообмови, оскільки у наведеній вище нормі права фактично йдеться про умисел на самообмову. Тобто самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини та бути зафіксованою в матеріалах справи. Аналогічні правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 366/2026/18 (провадження № 61-18442св19) та постанові від 13 травня 2022 року у справі № 210/1137/19-ц, провадження № 61-21192св21. З урахуванням зазначеного та релевантної судової практики, суд звертає увагу на те, що при розгляді спірних правовідносин потрібно також надавати оцінку тому, чи була самообмова добровільною. Установивши добровільність такої самообмови, суд має оцінити виконання слідством свого обов`язку щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, оскільки визнання обвинуваченим своєї вини не має переваги в порівнянні з іншими доказами, воно може бути покладено в основу вироку лише при підтвердженні сукупністю інших доказів у справі. На підтвердження своїх заперечень проти позову сторона відповідача надала суду копію вироку суду від 01 лютого 2019 року, яким затверджено угоду про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим [PERSON] в кримінальному провадженні за ч.2 ст. 240 КК України, призначено узгоджену міру покарання у виді штрафу, а також квитанцію про оплату штрафу. При цьому стороною обвинувачення не надано жодного процесуального документу, який би підтверджував пояснення хоча б в мінімально деталізованій формі самого [PERSON] щодо його участі у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України, механізму та способу вчинення ним цього злочину, як на досудовому розслідуванні, так і під час судового розгляду. Більш того, наданий вирок суду, яким затверджена угода про визнання винуватості, взагалі не містить посилання на позицію обвинуваченого в суді щодо затвердження угоди чи його пояснення щодо суті та обставин злочину. За вказаних обставин суд не може вважати підписання 29 грудня 2018 року обвинуваченим на той час [PERSON] угоди про визнання винуватості фактом вчинення ним самообмови в розумінні ч. 4 ст. 1176 ЦК України, яка перешкоджала би встановленню істини по справі. Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Згідно з частиною 2 статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до статті 4 Закону відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету. Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року, № 215 Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Згідно підпункту 3 пункту 3 вказаного Положення казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц зробила висновок про те, що з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. В постанові від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що резолютивні частини рішень у вказаних спорах не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання . На підставі наведеного та

Outcome: partial