Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він являється батьком неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Матір`ю дитини являється відповідач по справі, з якою позивач перебував у шлюбі в період з 17.09.2010 року по 15.12.2014 рік, який рішенням Березівського районного суду Одеської області від 15.12.2014 р був розірваний. Відповідач свої обов`язки по вихованню та розвитку сина не виконує. З 2013 року вона залишила сім`ю та переїхала до іншого місця проживання, дитину залишила на виховання позивачу. З того часу відповідач не брала участі у вихованні сина, не піклувалася і до цього часу не піклується про його фізичний і духовний розвиток. 01.02.2023 року позивач звернувся з заявою до органу опіки та піклування про надання висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] та 01.03.2023 року отримав висновок відповідно до якого орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити вищевказану особу батьківських прав відносно її сина [PERSON] . На підставі цього вважає, що відповідач має бути позбавлена батьківських прави відносно свого сина та звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 14.03.2022 року відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 06.04.2023 р закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Відповідно до наказу Березівського районного суду Одеської області №8 -ОД від 01.05.2023 року( з подальшими змінами), постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з відповідними змінами), Постанови КМУ №392 від 20 травня 2020 року «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» ( з подальшими змінам) та відповідно до статті 29 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, установлено з 12.03.2020 року до 30.06.2023 року на усій території України карантин. Згідно з рекомендаціями МОЗ України громадянам серед інших заходів запропоновано залишатися вдома, тримати дистанцію, дбати про власну безпеку. Також указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан , який продовжено до 18.08.2023 року. В судове засідання 30.05.2023 року позивач не з`явився, водночас подав заяву про розгляд справи за його відсутності та на позовних вимогах наполягає. Проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с.53). Відповідач відзив або заперечення на позов [PERSON] до суду не надавала та в судові засідання 06.04.2023 року, 27.04.2023 року та 30.05.2023 року жодного разу не з`явилася, на її адресу направлялись повістки про виклик до суду, які повернулись з відповідною відміткою «адресат відмовився» (а.с 30, 49,51). Також виклик здійснювався через оголошення на веб сайті (а.с. 38,46). Представник третьої особи у судове засідання 30.05.2023 року також не з`явилася. Одночасно від неї надійшла заява про слухання справи у її відсутності. Проти задоволення позову [PERSON] не заперечує і також просить його задовольнити, проти заочного рішення не заперечує. (а.с.54). Відповідно до ст. 280 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає зазначити, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Як відзначив суд у рішенні у спра\-ві «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (1989), сторона зобов`язана «демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань». За таких обстави, у зв`язку з оголошенням карантину та воєнного стану на території України, з урахуванням заяви позивача та третьої особи про розгляд справи за їх відсутності та відсутності відповідача, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. В порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, врахувавши позицію позивача та представника третьої особи щодо позовних вимог, суд вважає, що позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення, виходячи з наступного: Статтею 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Судом встановлено, що відповідач є матір`ю неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] (а.с. 5). Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області №134 від 02.02.2023 року вбачається, що неповнолітній [PERSON] , 2010 року народження дійсно проживає лише з батьком [PERSON] та знаходиться на його утриманні (а.с.12). Разом з цим, судом встановлено, що 01.03.2023 року висновком органу опіки та піклування Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відносно відповідача (а.с.11). Судом встановлено, що відповідачка за час розгляду справи судом, своєї поведінки по відношенню до дитини не змінила, на розгляд справи не з`являлася, життям дитини не цікавиться, а навпаки, такими діями проявила свою байдужість до дитини взагалі. Вказані обставини стверджують, що відповідач самоусунулася від виконання покладених на неї батьківських обов`язків, незважаючи на те, що є фізично здоровою, працездатною особою. Своєї поведінки змінювати не бажає. Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній так і в приватній сфері. Судом встановлено, що розлучення відповідача із дитиною відбулося через невиконання нею батьківських обов`язків і вона жодним чином не продемонструвала суду свого бажання в поновленні сімейних стосунків з сином. За таких обставин, без бажання відповідача, держава позбавлена можливості посприяти у виконанні нею своїх батьківських обов`язків. Таким чином, судом встановлено, що відповідач самоухилилася від виконання батьківських обов`язків стосовно неповнолітньої дитини, не проявляє до неї щонайменшої батьківської турботи, вихованням не займається і така її поведінка свідчить про наявність законних підстав для позбавлення батьківських прав. Відповідно до п.2 частини першої статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. За змістом даної норми закону, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. При цьому зазначені фактори можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомо нехтування своїми обов`язками. Разом з тим, відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до частини 1 Статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають, відповідно до закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною, або не піклуються про неї, або коли проживають роздільно і необхідно прийняти рішення про місця проживання дитини. Позбавлення батьківських прав як спосіб впливу на батьків, не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. На підставі викладеного, з урахуванням ігнорування відповідачем даного позову, суд доходить висновку про достатність підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] .

Outcome: approved