Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-18 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] , адвокат Васильцова О.М. звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , її доньку [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS] та мають бути зняті з реєстраційного обліку, а [PERSON] , [INFO] підлягає примусовому виселенню. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог представником позивачки вказано, що на підставі ордеру №2026 від 13.04.1956 року, який виданий житлово-комунальним відділом Баглійського коксохімзавода, [PERSON] була виділена житлова площа за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 32,3 кв.м. Після смерті [PERSON] , у квартирі стали проживати та були зареєстровані його син [PERSON] (квартиронаймач) [INFO] та його дружина [PERSON] , [INFO] .. 27.02.2021р. [PERSON] (квартиронаймач) помер та на даний час у квартирі зареєстровані: -позивач - [PERSON] (квартиронаймач), [INFO] ; -відповідач 1 - [PERSON] , донька, [INFO] ; -онука позивача - [PERSON] , [INFO] ; -відповідач 2 - [PERSON] , онука [INFO] ; -донька позивача - [PERSON] , [INFO] ; -онука позивача - [PERSON] , [INFO] . Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради надав довідку від 10.08.2022р. за №х-98 про те, що серед архівних приватизаційних документів на будинок за адресою: [ADDRESS] , відомості про приватизацію квартири [ADDRESS] відсутні. Відповідно до акту КП КМР «Добробут» про не проживання від 10.08.2022р. №259 за адресою: [ADDRESS] . фактично не проживають з 2015 року [PERSON] , [INFO] та її донька [PERSON] [INFO] .. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень №307611316 від 17.08.2022р., [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) з 06 жовтня 2011 року є власником квартири [ADDRESS] . Таким чином, донька позивачки [PERSON] , разом зі своєю сім`єю - чоловіком [PERSON] та донькою [PERSON] , мешкають за іншою адресою: [ADDRESS] . Хоча зареєстровані у квартирі, де мешкає позивач. Таким чином, в утриманні житла за адресою: [ADDRESS] участі не приймає, її особистих речей в квартирі не має, не потребує в наданні житла, і взагалі квартирою вона не цікавиться. Ураховуючи викладене вище, позивач фактично несе додаткові затрати з оплати комунальних послуг, оскільки комунальні послуги нараховуються за кількістю зареєстрованих осіб. Добровільно зняти з реєстрації відповідача [PERSON] не можливо оскільки необхідна його особиста присутність, а взаєморозуміння з нею не має. На підставі викладеного вище, відповідач [PERSON] та її малолітня донька [PERSON] , яка проживає разом з матір`ю за іншою адресою: [ADDRESS] , є такими, що втратили право користування житловим приміщенням. У довідці про склад сім`ї та зареєстрованих осіб зазначена серед зареєстрованих осіб - [PERSON] , [INFO] , заміжня, має чоловіка [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту КП КМР «Добробут» про не проживання від 10.08.2022р. №260 за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] з 2021 року мешкає не постійно, періодично. Та коли з`являється то вчиняє домашнє насильство по відношенню до своєї бабусі [PERSON] та матері [PERSON] , систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим проживання позивача разом з нею в одній квартирі. Так, 05.02.2020 року о 21.00 годині [PERSON] , знаходячись за місцем мешкання за адресою: [ADDRESS] , вчинила сварку зі своєю бабусею [PERSON] , завдала їй фізичного болю. Як вказано у висновку спеціаліста судово-медичного експерта №135 від 07.02.2020р. при обстежені [PERSON] , у якої було направлення на судове-медичне обстеження, виявлені у неї ушкодження у вигляді рани з синцем на голові, синця на лівому плечі - відносяться до легких тілесних ушкоджень. Ушкодження виникли внаслідок дії тупого твердого предмета. З пояснень [PERSON] її онука [PERSON] погрожувала їй фізичною розправою та завдала удару по голові чашкою, свідком при цьому був чоловік [PERSON] (дідусь [PERSON] ). 24.03.2020 року постановою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська по справі №207/463/2020-п [PERSON] , визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Згідно ст. 173-2 КпАП України вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення. Факти домашнього насильства відносно матері [PERSON] були зафіксовані неодноразово за адресою: [ADDRESS] , натомість постановою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 29.04.2021 по справі №207/1061/21 та постановою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 29.04.2021 по справі №207/1060/21 провадження у справах були закриті так як працівником поліції, яким складені протоколи, не надано суду доказів про наявність в діях [PERSON] умислу, направленого на вчинення психологічного насильства відносно матері, а також у протоколі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] не вказано суть правопорушення, які саме дії вчинила [PERSON] , не розкрито складу правопорушення, в чому воно полягає. З пояснень матері [PERSON] , які надані по справі №207/1060/21 та датовані 23.03.2021р., то її донька [PERSON] влаштувала сварку, поводила себе агресивно, ображала нецензурною лайкою, тягала матір за одежу, плювала в обличчя, погрожувала фізичним насильством матері. Також, знущалася з молодшої сестри [PERSON] ( [INFO] ), хватала її за волосся та била ногами. Не дочекавшись поліції [PERSON] пішла у невідомому напрямку. З пояснень матері [PERSON] , які надані по справі .№207/1061/21 та датовані 01.04.2021р., то її донька [PERSON] завдала фізичного болю своїй молодшій сестрі [PERSON] ( [INFO] ), ображала її та погрожувала фізичною розправою. 21.06.2021р. [PERSON] звернулася до поліції з заявою, про що свідчить талон-повідомлення єдиного обліку №12497 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення, а саме, що [INFO] доньки [PERSON] погрожував в телефонній розмові фізичною розправою. 13.05.2022р. був складений протокол про адміністративне правопорушення №405587 відносно відповідачки [PERSON] за ч.1 ст. 44 КУпАП, оскільки у неї було вилучено сліп-пакет з порошкоподібною речовиною білого кольору, яка за результатом висновку експерту №СЕ19/104-22/6768-НЗПРАП є психотропною речовиною, обіг якої обмежено (метамфетамин). Відповідно до ч. 1 ст. 44 КУпАП до адміністративної відповідальності притягуються особи за незаконні виробництво, придбання, зберігання, перевезення, пересилання наркотичних засобів або психотропних речовин без мети збуту в невеликих розмірах, положень гл.32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Таким чином, [PERSON] веде аморальний образ життя, не несе ніякої відповідальності за збереження житла, не сплачує комунальні платежі, є небезпечною для своєї родини - бабусі, матері та малолітньої сестри, які хвилюються за своє життя. Як вказано раніше, 24.03.2020 року постановою Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська по справі №207/463/2020-п [PERSON] , визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та притягнуто до покарання у вигляді штрафу. В подальшому відносно [PERSON] складалися протоколи про адміністративні правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП, ч.1 ст.44 КУпАП та була заява про кримінальне правопорушення від 21.06.2021 р.. Все вказане вище свідчить про систематичне порушення правил співжиття відповідачем [PERSON] .. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з викладених у позовній заяві підстав, додавши, що [PERSON] веде аморальний образ життя, не несе ніякої відповідальності за збереження житла, не сплачує комунальні платежі, є небезпечною для своєї родини - бабусі [PERSON] , матері [PERSON] та малолітньої сестри [PERSON] , які хвилюються за своє життя. У квартирі за адресою [ADDRESS] , появляється рідко для того щоб познущатися з бабусі, матері та малолітньої сестри. Інколи приїжджає з малолітньою дитиною [PERSON] , 2019 р.н., коли забирає її з села Малоолександрівка від бабусі [PERSON] , яка займається її вихованням. Та в тому, щоб приїжджала внучка [PERSON] та [PERSON] не заперечують, але на виселенні [PERSON] наполягають, бо вона тероризує близьких, є загрозою їх нормальному проживанню, оскільки її реєстрація у квартирі - це «порохова бочка», від якої усі мешканці живуть у вічному страху, що в любий момент, серед ночі, зранку, коли заманеться [PERSON] її рідні будуть страждати від знущань. Просили їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник в судове засідання не з`явились, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги не визнали в повному обсязі, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, зазначивши, що для [PERSON] житло за адресою: [ADDRESS] є єдиним житлом, вона не має жодних інших помешкань у власності чи користуванні. Також, у [PERSON] є малолітня дитина - [PERSON] , 2019 року народження, місце проживання якої відповідач не мала можливості зареєструвати за адресою, проте, дана дитина досить часто мешкає у спірній квартирі, разом із матір`ю, [PERSON] .. На сьогодні дитина - [PERSON] 2019 р.н. має право фактичного користування спірною квартирою, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Тобто, у випадку задоволення судом позовних вимог в частині визнання такою, що втратила право користування квартирою, [PERSON] , таке саме право втратить і малолітня дитина [PERSON] 2019 р.н., яка фактично буде позбавлена права на житло. При цьому, позивачем не заявлено позовної вимоги про визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право на користування спірною квартирою. Щодо проживання [PERSON] з чоловіком [PERSON] зазначає, що дане подружжя тривалий час не веде спільного побуту та проживає окремо. Батько дитини не приймає жодної участі у вихованні та утриманні дитини. [PERSON] власними силами утримує дитину, їй в цьому інколи допомагають батьки. Стосовно притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно [PERSON] сторона відповідача зазначає наступне. [PERSON] та її донька, [PERSON] (мати [PERSON] ) вже більше чотирьох років намагаються виселити [PERSON] з квартири, за адресою: [ADDRESS] , для того, щоб приватизувати вказану нерухомість без участі [PERSON] . Систематично, протягом 2019-2021 років [PERSON] за участі [PERSON] вчинялись домашні сварки з метою провокації [PERSON] та виклику поліції. Щодо постанови Баглійського районного суду по справі №207/463/2020-ц, звертаю увагу суду на те, що постанова про притягнення [PERSON] до відповідальності містить в собі лише одне речення, яким суд мотивує вину [PERSON] та посилається на протокол поліції, як доказ винуватості та пояснення заінтересованих осіб [PERSON] та [PERSON] .. Тобто, вина [PERSON] та те, що саме вона спричинила [PERSON] тілесні ушкодження доводиться лише протоколом поліції. Враховуючи викладене, посилаючись на обставини трирічної давнини та на постану Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська, як доведення вчинення сварок саме [PERSON] , позивачка намагається трактувати обставини на свою користь. Протягом 2021 року стосовно [PERSON] за заявами [PERSON] декілька разів було складено протоколи про вчинення домашнього насильства, проте всі намагання штучно створити підстави для притягнення до відповідальності [PERSON] , є марними та не здобули успіху. По всім справам було винесено постанови про закриття провадження у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушень. Всі дії позивачки щодо викликів поліції вчинялись позивачкою та [PERSON] , яка також зареєстрована у спірній нерухомості (й щодо якої [PERSON] позовні вимоги не подавались), з метою створення доказів подальшого подання даного позову. Крім того, протокол про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 44 КУпАП, не є належним доказом «аморального образу життя» останньої. Таким чином, надані позивачкою в якості доказів документи за результатами розгляду матеріалів за її зверненнями до правоохоронних органів свідчать про те, що між сторонами склались неприязні стосунки, які виникли у зв`язку з проживанням у спірній квартирі. Вказані обставини не можуть у достатній мірі підтверджувати наявність підстав для виселення [PERSON] з квартири. Право на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Концепція «житла» має важливе значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. З урахуванням наведених вище гарантій, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Вважає, що сторона позивача не довела належними та допустимими доказами фактів систематичного порушення [PERSON] правил співжиття, які б робили неможливим для інших проживання з нею в одній квартирі. Право користування онукою позивачки ( [PERSON] ) спірною квартирою підпадає під гарантії, передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а їх виселення із малолітньою дитиною без надання іншого житлового приміщення за обставин цієї справи є невиправданим втручанням у право на повагу до житла та сімейного життя. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи Служби у справах дітей Кам`янської міської ради в судове засідання не з`явився, надав клопотання щодо розгляду справи за його відсутності з урахуванням висновку органу від 17.10.2022 р. №8 вих-20/474 в якому зазначено, що є доцільним визнання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Суд, заслухавши сторони по справі, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків: У судовому засіданні встановлено, що на підставі ордеру №2026 від 13.04.1956 року, який виданий житлово-комунальним відділом Баглійського коксохімзавода, [PERSON] була виділена житлова площа за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 32,3 кв.м. Після смерті [PERSON] , у квартирі стали проживати та були зареєстровані його син [PERSON] (квартиронаймач) [INFO] та його дружина [PERSON] , [INFO] .. Відповідно до довідки ТОВ «Абонент ХХІ» про склад сім`ї №0011956612 від 02.09.2022 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: - [PERSON] (квартиронаймач), [INFO] ; - [PERSON] , донька, [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , онука [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] .. Згідно довідки від 10.08.2022р. за №х-98 наданої Департаментом комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, серед архівних приватизаційних документів на будинок за адресою: [ADDRESS] , відомості про приватизацію квартири [ADDRESS] відсутні. Відповідно до акту КП КМР «Добробут» про не проживання від 10.08.2022р. №259 за адресою: [ADDRESS] . фактично не проживають з 2015 року [PERSON] , [INFO] та її донька [PERSON] [INFO] .. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень №307611316 від 17.08.2022р., [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) з 06 жовтня 2011 року є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до акту КП КМР «Добробут» про не проживання від 10.08.2022р. №260 за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] з 2021 року мешкає не постійно, періодично. Згідно постанови Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 24.03.2020 року по справі №207/463/2020-п [PERSON] , визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №135 від 07.02.2020 року в підсумках якого зазначено, що на основі судово-медичного обстеження гр. [PERSON] , [INFO] , виявлені у неї ушкодження у вигляді рани з синцем на голові, синця на лівому плечі - відносяться до легких тілесних ушкоджень. Ушкодження виникли внаслідок дії тупого твердого предмета, предметів, характерологічні властивості котрих не відобразились. Враховуючи характер ушкоджень, процеси їх загоєння, вважається давність їх утворення близько 1-2-х діб на момент огляду. Згідно постанови Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 29.04.2021 року по справі №207/1060/21 провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Відповідно до постанови Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 29.04.2021 року по справі №207/1061/21 провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Згідно свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 20.06.2019 року [PERSON] народилась [INFO] , про що було зроблено відповідний актовий запис № 1119, та батьками якої зазначено: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Відповідно до Довідки Комунального закладу «Центр надання соціальних послуг» Кам`янської міської ради від 01.03.2023 р. № 297/01-05 в якій зазначено, що [PERSON] , 1977 р.н., яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , 16.12.2022 року звернулася до Комунального закладу «Центр надання соціальних послуг» Кам`янської міської ради з приводу домашнього насильства з боку дочки, гр. [PERSON] , по відношенню до неї і її неповнолітньої дочки - [PERSON] , та з 14.12.2022 року перебуває на обліку в Комунального закладу «Центр надання соціальних послуг» Кам`янської міської ради, як особа постраждала від домашнього насильства. Гр. [PERSON] разом з неповнолітньою [PERSON] неодноразово надавалася психологічна підтримка та послуга консультування за рахунок бюджетних коштів. Згідно Акту №6 від 09.03.2023р. наданого Верхівцевською територіальною громадою Малоолександрівського Старостинського округу про фактичне проживання особи - [PERSON] про те, що дійсно в [ADDRESS] разом з бабусею - [PERSON] , та батьком - [PERSON] , проживає [PERSON] - [INFO] . Дитина проживає постійно, без реєстрації з 4 листопада 2019 року по теперішній час. 17 березня 2021 року була зарахована до дитячого садочка «Веселка» в с. Малоолександрівка. Періодично, на нетривалий період, Аделіну бере до себе мама, [PERSON] . На момент проведення обстеження дитина відсутня. Зі слів бабусі ( [PERSON] ) дитина знаходиться у мами [PERSON] в м.Кам`янське. Відповідно до листа №1 від 15.03.2023р. Комунального закладу «Малоолексаандрівський заклад дошкільної освіти «Веселка» Відділу освіти, культури, молоді та спорту Верхівцевської міської ради про те, що [PERSON] [INFO] дійсно відвідує Комунальний заклад «Малоолександрівський заклад дошкільної освіта «Веселка» Верхівцевської міської ради з 17.03.2021 та по теперішній час. Проживає дитина з бабусею [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Вихованням дитини займається [PERSON] . Приводила та забирала з садочка бабуся. Всі питання, щодо перебування дитини в ЗДО вирішуються лише з нею, кошти на харчування дитини в дитячому садочку теж сплачувала бабуся. Жодного разу за час перебування дитини в садочку вихователі не спілкувалися з мамою Аделіни. Мати дитини в садочку не з`являлася. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частина третя статті 77 ЦПК України). Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України). Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. У ст.7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У ч.3 ст.71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Згідно зі ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз`яснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Як було встановлено у судовому засіданні відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , разом зі своєю сім`єю - чоловіком [PERSON] та донькою [PERSON] , мешкають за вказаною адресою, в утриманні житла за адресою: [ADDRESS] участі не приймає, її особистих речей в квартирі не має, не потребує в наданні житла, і взагалі квартирою вона не цікавиться. [PERSON] до правоохоронних органів з приводу перешкоджання їм у проживанні у квартирі [ADDRESS] , не звертались. Згідно зі ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією яка виконує щодо неї функцію. У даному випадку неповнолітня [PERSON] мешкає разом із своїми батьками, за адресою: [ADDRESS] , тобто в квартирі, яка належить на праві власності відповідачці - [PERSON] , а отже мати неповнолітньої має у власності житло, в якому має зареєструвати свою доньку, так як на даний час дитина зареєстрована у квартирі, в якій ніколи не мешкала. Відповідачка [PERSON] та її малолітня дитина [PERSON] , [INFO] є родичками [PERSON] , спільно з нею не проживають, спільне господарство не ведуть. Реєстрація відповідачів у вказаній квартирі позбавляє її можливості повноправно здійснювати свої права, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном, а також тягне за собою додаткові витрати на оплату комунальних послуг. Відповідачка [PERSON] та її малолітня дитина [PERSON] , [INFO] не проживають в даній квартирі, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, їх особистих речей в квартирі не має. За таких обставин, слід вважати доведеними факти, на які посилається позивачка, як на підставу своїх вимог, тому, позовна заява в частині визнання [PERSON] та її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Що стосується [PERSON] суд приходить до наступних висновків. За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом статті 58 ЖК Української РСР єдиною підставою для вселення в жиле приміщення є ордер, який у будинках державного та громадського фонду видається на підставі рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування на вільне жиле приміщення. Згідно з частиною четвертою статті 9 та статтею 109 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Відповідно до ст.64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Відповідно до положень ст.65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Підстави виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення визначені ст.116 ЖК УРСР. За положеннями ч.1 ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. У статті 7 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Таким чином, цивільно-правова відповідальність за статтею 116 ЖК України настає при руйнуванні чи псуванні житлового приміщення, або використанні його не за призначенням, або систематичному порушенні правил співжиття. Під систематичністю розуміється вчинення двох і більше правопорушень. При цьому необхідно, щоб така поведінка винної особи була предметом розгляду органів місцевого самоврядування, поліції, прокуратури, суду, громадських організацій тощо, а застосовані заходи попередження, громадського впливу виявились безрезультатними. Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача. Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім`ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильні та інші, які спільно проживають. Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу. До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (з наступними змінами), при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, тощо. За умовами норми ст.116 ЖК України, підставою виселення вказаних осіб може стати не будь-яке порушення правил співжиття, а лише таке, котре відбувається в жилому приміщенні і стосується відносин щодо користування жилими приміщеннями осіб, які проживають у них. Тому, для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами різного змісту, крім порушення правил співжиття, без застосування до винного заходів впливу цими органами, які врешті повинні бути безрезультатними, не є підставою для виселення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Обставини, на які посилається позивач, як на підставу для виселення відповідача (порушення правил співжиття, неможливість спільного проживання, через сварки, конфлікти та фізичне і психологічне насильство), мають бути доказані письмовими доказами. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх необхідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно зі ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.4 ст.311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №648/448/19, провадження №61-366св20. Позивач не довела належними та допустимими доказами, що відповідач [PERSON] систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання із нею в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, як це встановлено нормами ч.1 ст.116 ЖК УРСР. Для [PERSON] житло за адресою: [ADDRESS] є єдиним житлом, вона не має жодних інших помешкань у власності чи користуванні. Також, у [PERSON] є малолітня дитина - [PERSON] , 2019 року народження, яка має право фактичного користування спірною квартирою, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. А надані позивачем в якості доказів висновки за результатами розгляду матеріалів за її зверненнями до правоохоронних органів свідчать про те, що між сторонами склались неприязні стосунки, які виникли у зв`язку з проживанням у спірній квартирі. Вказані обставини не можуть у достатній мірі підтверджувати наявність підстав для зняття з реєстраційного обліку та примусового виселення відповідачки [PERSON] з квартири, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Керуюючись ст.ст. 12, 76, 77, 78, 79, 81, 89, 265 , 268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial