Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

у березні 2023 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, у якому просить стягнути з відповідача борг за договором позики від 07.12.2021 року в розмірі 20 620,00 грн, і згідно ст. 625 ЦПК України інфляційні втрати в розмірі 5 538,57 грн та 3 % річних у сумі 698,26 грн. На мотивування заявлених позовних вимог вказує, що відповідно до розписки (договору позики) від 07.12.2021 року відповідач отримав від неї в борг суму коштів у розмірі 20 620,00 грн, згідно якої [PERSON] зобов`язувався віддати зазначену суму 06.02.2022 року. На неодноразові вимоги позивача станом на день подання позовної заяви відповідач зазначену суму боргу позивачу не віддав. В зв`язку з викладеним, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу за договором позики з урахуванням положень ст. 625 ЦК України, а саме інфляційних втрат та 3% річних, а також суму понесених витрати по оплаті судового збору в розмірі 1073,60 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 31.03.2023 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін на 29.05.2023 року (а.с.16). Відповідач своїм правом подати відзив на позов не скористався. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що 07.12.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за яким позивач передав в борг відповідачу грошову суму в розмірі 20 620,00 грн, а відповідач зобов`язався повернути борг у строк до 06.02.2022 року. Розпискою від 07.12.2021 року підтверджується, що відповідач отримав борг від позивача кошти в сумі 20 620,00 грн (а.с. 7,8). Всупереч взятих на себе зобов`язань, відповідач грошові кошти не повернув та на момент подання цього позову заборгованість становить 20 620,00 грн. Відповідно до п. 3 ст. 3, ст. ст. 6, 626 та 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцеві визначеної суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені законом. Враховуючи наведене, суд вважає, що оскільки відповідач отриману позику в обумовлені в розписці строки не повернув, тому 20 620,00 грн підлягає стягненню із [PERSON] на користь [PERSON] в примусовому порядку. Щодо стягнення інфляційних втрат і 3% річних то відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від попереднього правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року у справі № 308/3824/16-ц зазначивши, що «передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Суд погоджується з наведеним позивачем у позовній заяві розрахунком суми інфляційних втрат в розмірі 5 538,57 грн і 3% річних у сумі 698,26 грн за період прострочення грошового зобов`язання відповідачем з 06.02.2022 року по 24.034.2023 року, який він наводить у позовній заяві на (а.с. 2-4). На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору, сплачена позивачем при зверненні до суду в розмірі 1073,60 грн (а.с. 6). На підставі викладеного,

Outcome: approved