Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

05 вересня 2022 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 02 листопада 2018 року приблизно о 21.30 годині на автодорозі розташованій по вул. Мотуза, м. Перещепине, Новомосковського району, Дніпропетровської області, зі сторони вул. Шевченко, у напрямку вул. Степова, у районі будинку № 85 сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП) за участю транспортних засобів: 1) \~ \~ \~ \~«ВАЗ» (номерний знак [NUMBER] ), яким керував [PERSON] (надалі - відповідач); моторолер «Yamaha Aprio» (без реєстраційного номеру), яким керував [PERSON] (надалі - потерпілий). У результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди, пасажир моторолера «Yamaha Aprio» [PERSON] отримав тілесні ушкодження, які у своїй сукупності, за ступенем тяжкості, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя. Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2021 року по справі № 183/4055/19 відповідача визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України. На момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Представник потерпілої особи своєчасно звернувся до позивача із Заявою про виплату страхового відшкодування від 02 квітня 2019 року, а також з уточненою заявою про виплату страхового відшкодування від 13 червня 2019 року. Розрахунок та виплата відшкодування проводилися на підставі: 1) наказу № 3.1/2021 від 15 листопада 2020 року; 2) довідки № 1 від 12 листопада 2020 року; 3) наказу № 3.1/1023 від 18 лютого 2021 року; 4) довідки № 2 від 10 лютого 2021 року. Загальний розмір витрат МТСБУ складає: 111 172 грн 99 коп. Позивач відшкодував завдані відповідачем збитки внаслідок ДТП у розмірі 44 158, 99 грн, а також витрати в розмірі 67 014,00 грн, а тому, після здійснення позивачем регламентної виплати потерпілому, у позивача виникло право регресної вимоги до відповідача. Ухвалою судді від 09 вересня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду у порядку загального позовного провадження та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 06 грудня 2022 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Надав пояснення, аналогічні позовній заяві. Відповідач, його представник у судове засідання повторно не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені своєчасно, причини неявки суду не повідомили. Будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. Відзиву на позов у встановлені судом строки не подано. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України, суд за згодою позивача, вважає за можливе, проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до частин 4, 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2021 року у справі № 183/4055/19 [PERSON] визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком 3 роки. Цивільний позов потерпілого [PERSON] та законного представника потерпілого [PERSON] про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 гривень, на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 000 гривень задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 гривень. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 000 гривень. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2021 року вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2021 року щодо [PERSON] , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України скасовано в частині вирішення судом цивільного позову потерпілого [PERSON] та законного представника потерпілого [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 гривень. В задоволенні цивільного позову потерпілого [PERSON] та законного представника потерпілого [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 гривень відмовлено. В іншій частині вирок суду залишено без змін. Постановою Верховного Суду колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 21 лютого 2022 року вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 3 червня 2021 року щодо [PERSON] залишено без змін, а касаційну скаргу засудженого [PERSON] без задоволення. З вироку суду вбачається, що [PERSON] визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України за таких обставин. 02 листопада 2018 року приблизно о 21.30 годині водій [PERSON] , керуючи автомобілем «ВАЗ 2108», реєстраційний номер [NUMBER] , рухався по автодорозі розташованій по вул. Мотуза м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області зі сторони вул. Шевченко в напрямку вул. Степова, де в цей час в районі будинку № 85, діючи необережно, не передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не діючи таким чином, щоб не піддавати загрози життю та здоров`я громадян, виконуючи маневр повороту автомобіля «ВАЗ 2108», реєстраційний номер [NUMBER] , ліворуч, не переконавшись, що це буде безпечним і своїм маневром він не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху допустив зіткнення з моторолером «Yamaha Aprio», без реєстраційного номеру, під керуванням [PERSON] на якому в якості пасажира перебував [PERSON] , який рухався зі сторони вул. Степова в напрямку вул. Шевченко м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області. Внаслідок чого, водій [PERSON] порушив вимоги п. 10.4 Правил дорожнього руху України, а саме: «Перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, крім випадків, коли здійснюється поворот у разі в`їзду на перехрестя, де організовано круговий рух, напрямок руху визначено дорожніми знаками чи дорожньою розміткою або рух можливий лише в одному напрямку, установленому конфігурацією проїзної частини, дорожніми знаками чи розміткою. Водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині - і попутним транспортним засобам. Водій, що виконує поворот ліворуч, повинен дати дорогу попутним транспортним засобам, які рухаються попереду нього і виконують розворот», що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної ДТП. В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди, пасажир моторолера «Yamaha Aprio» [PERSON] отримав тілесні ушкодження у виді відкритого осколкового перелому діафіза лівої стегнової кістки у нижній третині зі зміщенням уламків, відкритого осколкового перелому діафіза лівої великогомілкової кістки у середній третині зі зміщенням уламків, забито-рваних ран на лівому стегні у нижній третині, лівій гомілці у середній та нижній третинах, які ускладнилися розривом посттравматичного невриту сідничного нерву зліва та геморагічного шоку, струсу головного мозку, у своїй сукупності, за ступенем тяжкості, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя. З наданого позивачем доказу на підтвердження перевірки страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу Д1444ДН /а.с.12/ убачається, що цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП не застрахована. 02 квітня 2019 року до Моторного (транспортного) страхового бюро із заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку звернувся представник ТОВ «ЮРИДИЧНА КОМПАНІЯ «ВІДШКОДУВАННЯ» в інтересах представника потерпілого [PERSON] [PERSON] /а.с.15/. 13 червня 2019 року представником подано уточнену заяву про виплату страхового відшкодування разом з копією свідоцтва про народження [PERSON] , копією РНОКПП [PERSON] , випискою № 3011, списком медикаментів, медичним висновком № 19 про дитину-інваліда віком до 16 років, довідкою за реквізитами, копією чека, товарними чеками /а.с.16, 17-18, 20, 22, 42/. Також, матеріали справи містять копії чеків, квитанцій з яких убачається понесення витрат на придбання лікарських засобів та витратних матеріалів, перелік яких відповідає списку медикаментів, визначених для лікування [PERSON] та випискам медичних закладів /а.с. 19, 23-24, 25-41, 42, зворот - 44/ Відповідно до Розрахунку № 1 від 06 листопада 2020 року відшкодування шкоди у зв`язку з лікуванням потерпілого [PERSON] за періоди лікування [PERSON] підтверджені витрати становлять 44 158,99 грн /а.с.47, 48-49/. 12 листопада 2020 року позивачем видано довідку № 1 про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих в розмірі 44 158,99 грн /а.с.46/ та видано наказ про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих [PERSON] в розмірі 44 158,99 грн /а.с.45/, яке платіжним дорученням № 2544611 від 17 листопада 2020 року перераховано на рахунок [PERSON] /а.с.50/. Також, відповідно до Розрахунку шкоди, пов`язаної зі встановленням групи «дитина-інвалід» від 10 лютого 2021 року /а.с.53/, розмір відшкодування згідно зі ст. 26.2 Закону становить 67 014,00 грн (18*3723,00). 10 лютого 2021 року позивачем видано довідку № 2 про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих в розмірі 67 014,00 грн /а.с.52/ та видано наказ про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих [PERSON] у розмірі 67 014,00 грн /а.с.51/, яке платіжним дорученням № 889533 від 18 лютого 2021 року перераховано на рахунок [PERSON] /а.с.54/. Вирішуючи спір, суд ураховує наступні положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини. Згідно зі ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страхової компанії, яка здійснила виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке Страхувальник мав до особи відповідальної за завдані збитки. Відповідно до преамбули Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV (надалі - Закон № 1961-IV) вказаний нормативно-правовий акт регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. За пунктами 21.1., 21.14. статті 21 Закону № 1961-IV, з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією на страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом. На виконання вимог Закону № 1961-IV цивільно-правова відповідальність відповідача на момент настання дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована. За абз. 2 п. 22.1. ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до пп. а) п. 41.1. ст. 41 Закону № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Згідно з пп. 38.2.1. п. 38.2. ст. 38 Закону № 1961-IV МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. На підставі ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з ч. 1 ст. 1196 ЦК України шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я підлягає відшкодуванню на підставах, встановлених статтями 1166 та 1187 цього Кодексу. Відповідно до п. 23.1 ст. 23 Закону № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим. Пунктом 24.1 статті 24 Закону № 1961-IV встановлено, що у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Стаття 26 Закону № 1961-IV передбачено, що шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 1199 ЦК України у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я малолітньої особи фізична або юридична особа, яка завдала цієї шкоди, зобов`язана відшкодувати витрати на її лікування, протезування, постійний догляд, посилене харчування тощо. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди та її розміру; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Таким чином, з огляду на обставини, встановлені вироком суду, особою, відповідальною за завдані потерпілому збитки, у даному випадку є відповідач. Частиною другою статті 22 ЦК України визначено, що збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Вирішуючи питання про наявність вини в діях відповідача, суд виходить з правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2022 року у справі № 752/13375/19, відповідно до якої цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2019 року у справі № 686/11256/16-ц). Вироком суду встановлена протиправність поведінки та вина [PERSON] у вчиненні ДТП, наслідки у виді отримання [PERSON] тілесних ушкоджень, причинний зв`язок між діянням та наслідками. Відповідач у даній справі не спростував його вину у спричиненні шкоди потерпілому. Таким чином суд приходить до висновку про наявність підстав для висновку, що з вини відповідача потерпілому [PERSON] завдано тяжких тілесних ушкоджень, внаслідок чого завдано шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 67 014,00 грн. Також суду належними доказами доведено, що потерпілому завдано збитків у виді витрат, пов`язаних з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням та придбанням лікарських засобів в розмірі 44 158,99 грн. Оскільки позивач відшкодував потерпілій стороні шкоду, завдану з вини [PERSON] , до МТСБУ перейшло право вимоги до відповідача. Враховуючи, що суму завданої шкоду відповідач у добровільному порядку не відшкодовує, будь-які підтвердження протилежного в матеріалах справи відсутні, позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України обґрунтовані та підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2\~481,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved