Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У січні 2023 р. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (далі також - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , позивачі) звернулися до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач) про визнання права користування жилим приміщенням квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (далі також - спірне жиле приміщення, спірна квартира, спірне житло), та зобов`язання надати до неї доступ. Позов обґрунтований такими обставинами. Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Мілоцьким О. Л. за заявою кредитора [PERSON] було відкрите виконавче провадження, в рамках якого було арештовано належну [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , та здійснено її реалізацію на електронних торгах без згоди на це іпотекодержателя [PERSON] , який мав переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Переможцем торгів став [PERSON] , який зареєстрував право власності на спірне житло та подав позов до позивачів про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення та зняття з реєстрації. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20.05.2021 позов було задоволено, проте в суді апеляційної інстанції [PERSON] відмовився від позову на тій підставі, що позивачів знято з реєстраційного обліку у спірному житлі. Позивачі посилаються на те, що спірну квартиру було придбано не за рахунок кредитних коштів, іншого житла у їх власності немає, проте відповідачем та судами не було вирішене питання про надання їм іншого жилого приміщення відповідно до вимог частини другої статті 109 ЖК України. За міркуванням позивачів відповідач порушив їх право на житло,гарантоване статтею 47 Конституції України, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 1 Першого протоколу до цієї Конвенції, та це право має бути захищене шляхом визнання права на користування квартирою, що відповідно до Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207, є однією з підстав для реєстрації місця проживання особи у житлі. Відповідач [PERSON] позов не визнав та мотивував свої заперечення тим, що на момент набуття ним права власності спірна квартира довгий час пустувала, у ній були відсутні не лише особисте майно позивачів, а й елементарні побутові умови, існував великий борг за житлово-комунальні послуги, неодноразовими виходами виконавця до квартири позивачів жодного разу на місці не застали. Наведене свідчить про те, що позивачі самостійно та добровільно звільнили квартиру, процедура їх виселення із житла не проводилась, жодних родинних відносин між сторонами немає, спільне господарство ними ніколи не велося, при цьому відповідач відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» не надає згоду на реєстрацію позивачів у належній йому квартирі. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. Ухвалою від 23.02.2023 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання 13.03.2023 (т. 1 а.с. 69-70). 09.03.2023 від позивачів [PERSON] та [PERSON] надійшли заяви про проведення підготовчого засідання без їх участі (т. 1 а.с. 78, 80). 13.03.2023 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (т. 1 а.с. 83). В підготовчому засіданні 13.03.2023 суд встановив строки для подання заяв по суті справи, зобов`язав позивачів надати копії судових рішень у цивільних справах, які стосуються спірної квартири, та відклав підготовче засідання на 18.04.2023 (т. 1 а.с. 89). 16.03.2023 від представника відповідача надійшли відзив на позовну заяву, клопотання про витребування доказів та заява про виклик свідка (т. 1 а.с. 97-102, 183-184, 186-188, 190-191). 03.04.2023 від позивачів надійшли копії судових рішень у цивільних справах, які стосуються спірної квартири (т. 1 а.с. 200-201). 04.04.2023 від позивачів надійшла відповідь на відзив (а.с. 209-215). 10.04.2023 від позивачів [PERSON] та [PERSON] надійшли заяви про проведення підготовчого засідання без їх участі (т. 1 а.с. 216-217, 220-221). 18.04.2023 від представника відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності (а.с. 224-225). 18.04.2023 від позивача [PERSON] надійшло клопотання про надання доказів (т. 1 а.с. 227-230). В підготовчому засіданні 18.04.2023 суд прийняв до розгляду заяви сторін по суті справи, відмовив у задоволенні клопотань представника відповідача про витребування доказів та заяви про виклик свідка, відмовив позивачу у прийнятті додаткових доказів, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті в судовому засіданні 18.05.2023 (т. 1 а.с. 234-237). ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. Спірним жилим приміщенням є п'ятикімнатна квартира [ADDRESS] , яка на підставі договору купівлі-продажу від 05.09.2005 належала [PERSON] та перебувала в іпотеці у [PERSON] на підставі договору іпотеки від 22.12.2009 (т. 1 а.с. 9, 10-12) Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.10.2013 у цивільній справі № 753/9736/13, яке набрало законної сили, стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 2 059 182,94 грн та 3 441 грн судових витрат, а усього 2 062 623,94 грн. За виконавчим листом, виданим на виконання вищевказаного рішенням суду, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Мілоцький О. Л. (далі - приватний виконавець Мілоцький О. Л., приватний виконавець) відкрив виконавче провадження № 57401979, в рамках якого здійснив опис і арешт спірної квартири, провів її оцінку та склав заявку на реалізацію арештованого майна на електронних торгах. Не погодившись з діями приватного виконавця щодо опису й арешту спірної квартири та її оцінки, [PERSON] оскаржив їх в судовому порядку, проте ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17.04.2019, залишеною без змін постановами Київського апеляційного суду від 25.07.2019 та Верховного Суду від 28.07.2021, у задоволенні його скарги було відмовлено (т. 1 а.с. 162-173). 19.07.2019 відбулися електронні торги з реалізації спірної квартири, переможцем торгів став [PERSON] за ціною продажу 4 466 970,90 грн. 29.07.2019 приватний виконавець склав акт про реалізацію спірної квартири на електронних торгах, на підставі якого приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Могильницька О. А. цієї ж дати видала [PERSON] свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів та здійснила державну реєстрацію його права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Результати електронних торгів оскаржувались [PERSON] в судовому порядку (цивільна справа № 753/15089/19), проте рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.04.2019, яке набрало законної сили, у задоволенні його позову було відмовлено (т. 1 а.с. 118-125). З огляду на недостатність коштів, одержаних від реалізації спірної квартири, для задоволення вимог стягувача [PERSON] (частина коштів зарезервована на рахунку приватного виконавця для погашення вимог іпотекодержателя [PERSON] ), у подальшому приватним виконавцем здійснювались виконавчі дії з метою виявлення іншого майна боржника. У відповідь на вимогу виконавця про надання доступу до спірної квартири з метою проведення опису та арешту майна [PERSON] відповів відмовою пославшись на те, що вимога не підлягає виконанню з причини невідповідності суб`єкта, якій вона адресована, оскільки власником квартири є [PERSON] (т. 1 а.с. 243). На підставі ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 16.12.2019 про примусове проникнення до житла (т. 1 а.с. 115-117) 31.01.2020 приватний виконавець з участю понятих зайшов до спірної квартири та здійснив опис наявного у ній майна. Згідно з даними постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 31.01.2020 квартира перебуває у нежилому стані - у ній відсутні меблі, побутова техніка та речі особистого користування, що також зафіксовано наданими відповідачем фото та відеозаписом (т. 1 а.с. 128-129. 176-182). 02.08.2019 відповідач направив позивачам лист з вимогою звільнити квартиру, знятись з реєстраційного обліку, передати квартиру та ключі від неї. Не отримавши задоволення своїх вимог, [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, зняття з реєстраційного обліку та виселення (цивільна справа № 753/16338/19, т. 1 а.с. 13-14). У червні 2020 р. [PERSON] подав до суду заяву про відмову від позову в частині вимог про виселення та виключення [PERSON] з числа відповідачів, яку мотивував тим, що він як власник квартири отримав до неї доступ і з`ясував, що відповідачі у спірній квартирі не проживають, у квартирі відсутні меблі, техніка, засоби гігієни, продукти харчування, а решта вимог не стосуються прав та обов`язків [PERSON] . Ухвалою від 19.08.2020 суд закрив провадження у справі в частині вимог про виселення та виключив [PERSON] з числа відповідачів (т. 1 а.с. 19). 20.05.2021 Дарницький районний суд м. Києва ухвалив у цій справі рішення про часткове задоволення позову - визнав [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування спірною квартирою (т. 1 а.с. 20-22). Зі місту цього рішення вбачається, що станом на 12.02.2019 у спірній квартирі було зареєстроване місце проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а станом на 05.08.2019 - [PERSON] та [PERSON] . Постановою Київського апеляційного суду від 22.11.2021 рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20.05.2021 було скасовано та ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позову (т. 1 а.с. 27-29). Постановою Верховного Суду від 17.05.2022 постанову Київського апеляційного суду від 22.11.2021 скасовано, а справу передано на новий апеляційний розгляд (т. 1 а.с. 30-36). На новому апеляційному розгляді [PERSON] відмовився від позову пославшись на те, що 11.08.2022 відповідачів ( [PERSON] та [PERSON] ) знято з реєстраційного обліку у спірній квартирі. Ухвалою Київського апеляційного суду від 16.08.2022, залишеною без змін постановою Верховного суду від 08.12.2022, прийнято заяву позивача [PERSON] про відмову від позову та закрито провадження у справі (т. 1 а.с. 37-38). IV. Норми права і мотиви їх застосування. У статтях 15, 16 ЦК України та статті 4 ЦПК України закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суб`єктивне право на захист реалізується у спосіб, визначений законом. Перш за все це право на звернення за судовим захистом, носієм якого виступає кожний з учасників цивільних правовідносин чи будь-яка заінтересована особа. Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 5 цього Кодексу визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З огляду на зазначене можна дійти висновку, що захисту підлягає лише порушене або оспорюване право або інтерес, при цьому в силу принципів змагальності (статті 12, 81 ЦПК України) та диспозитивності (стаття 13 ЦПК України) саме позивач повинен, зокрема, обґрунтувати та довести наявність у нього суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, факт його порушення або оспорення, обрати правомірний та ефективний спосіб захисту порушеного права та визначити особу (осіб), до якої пред`являє вимоги. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17). Частина друга статті 16 ЦК України визначає основні способи судового захисту цивільних прав та інтересів, до яких, зокрема, належить визнання права. Такий спосіб захисту застосовується у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності у неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Одним з основних конституційних прав людини є право на житло, невід`ємною складовою якого є заборона на примусове позбавлення житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України). Вказане конституційне положення знайшло своє закріплення у статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), відповідно до якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Заборона виселення фізичної особи або примусового позбавлення її житла іншим чином, крім випадків, встановлених законом, передбачена і у нормі частини четвертої статті 311 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). За приписами частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Правовою підставою своїх вимог позивачі зазначають норму частини другої цієї статті, згідно з якою громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже конструкція наведеної норми передбачає виселення особи з одночасним наданням іншого постійного житлового приміщення, а не збереження за такою особою права на користування житловим приміщенням, з якої її виселяють (виселили), у зв`язку з чим її положення не корелюються з предметом даного позову. Більше того, тлумачення змісту частин першої та другої статті 109 ЖК України в їх системній сукупності з загальними засадами здійснення цивільних прав (стаття 12 ЦК України) дає підстави для висновку, що правило про неможливість виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення застосовується лише у процедурі примусового позбавлення житла, тобто у випадку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти жиле приміщення. У разі ж якщо особа, діючи вільно та на власний розсуд, добровільно звільнила займане житлове приміщення, право на користування яким втратила відповідно до закону, застосування у таких правовідносинах норми частини другої статті 109 ЖК України не матиме під собою законних підстав. Як установив суд, спірна квартира була продана на прилюдних торгах у порядку, встановленому для виконання судових рішень, у зв`язку з чим право власності на неї набув відповідач [PERSON] . За приписами статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, та порядок реалізації цих прав визначає Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання місце проживання», за змістом положень якого місцем проживання особи є житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає. Відповідно до статті 7 цього Закону (в редакції, чинній на момент ухвалення Дарницьким районним судом рішення у цивільній справі № 753/16338/19)зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставісудового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. З 01.12.2021 набув чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі також -Закон № 1871-IX), який регулює відносини у сфері надання публічних послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання. За положеннями пункту 2 частини першої статті 18 Закону № 1871-IX зняття повнолітньої особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється, зокрема, за заявою власника житла. Згідно з пунктами 50, 61 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265, підставою зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за заявою власника житла є подання останнім заяви установленої форми згідно з додатком 6, документа, що посвідчує особу (у разі особистого звернення) та документа, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається. Отже за змістом наведених нормативних положень особа втрачає право користування житлом внаслідок припинення права власності на нього, що є підставою для зняття такої особи із зареєстрованого місця проживання в адміністративному порядку. Тлумачення положень статті 405 ЦК України та статті 156 ЖК України, якими врегульовані житлові права членів сім`ї власника житла, дає підстави для висновку, що їх право на користування житлом є особистим сервітутом, похідним від прав власника житла, а відтак припинення права особи на житло припиняє і право членів її сім`ї на користування ним. За обставинами справи установлено, що право власності [PERSON] на спірну квартиру припинилося внаслідок її продажу на прилюдних торгах, а відтак він та члени його сім`ї втратили право користування нею. Судом також установлено, що позивачі добровільно звільнили жиле приміщення, обравши собі інше місце проживання, що підтверджується результатами огляду квартири приватним виконавцем та змістом листа-відповіді [PERSON] на вимогу приватного виконавця про здійснення опису та арешту майна і не спростовано позивачами. Доказів, які б свідчили про те, що виселення позивачів зі спірного житла відбулося внаслідок вчинення відповідачем дій, спрямованих на створення перешкод у користуванні ним, суду не надано. Угода щодо певного порядку користування спірною квартирою та інших умов припинення права користування житлом між сторонами не укладалася. Той факт, що після набуття відповідачем права власності на спірну квартиру ця квартира певний час залишалась зареєстрованим місцем проживання позивачів, не має значення для вирішення вимог цього позову, оскільки декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом, у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом (частина третя статті 1 Закону № 1871-IX). З підстав, установлених Законами України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання місце проживання» та «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», позивачі були зняті з реєстрації місця проживання за адресою спірної квартири за заявою її власника [PERSON] , у зв`язку з чим останній відмовився від позову про усунення перешкод у користуванні власністю, і ця відмова була прийнята судом. Отже ураховуючи, що позивачі втратили право користування спірною квартирою внаслідок припинення права власності на неї, процедура виселення у примусовому порядку до них не застосовувалась, а їх зняття з реєстрації відбулося в адміністративному порядку з підстав, установлених законом, суд відмовляє у задоволенні позову про визнання права користування жилим приміщенням у зв`язку з його необґрунтованістю. Вимога про зобов`язання надати доступ до квартири є похідною від вимоги про визнання права користування жилим приміщенням, а тому правові підстави для її задоволення також відсутні. З огляду на результат розгляду справи суд на підставі статті 141 ЦПК України покладає на позивачів усі судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed