Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-01 00:00:00

У травні 2021 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , за набувальною давністю право власності па квартиру [ADDRESS] , загальною площею 82,5 кв.м., житловою площею 45,8 кв.м; встановити факт родинних відносин [PERSON] [INFO] , який є рідним сином [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що з 60-х років квартира [ADDRESS] , перебувала у володінні батьків позивача, [PERSON] та [PERSON] . [INFO] батько позивача [PERSON] , помер у віці 61 року, про що складено відповідний актовий запис №1677 від 08.12.1998 року Відділом реєстрації актів громадського стану виконкому Кіровської районної ради міста Дніпропетровська, що засвідчується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 08.12.1998 року. Після смерті [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , залишилася проживати його дружина - матір позивача, [PERSON] . 08.02.2000 року у квартирі [ADDRESS] , було зареєстровано позивача по справі - [PERSON] [INFO] , що засвідчується довідкою Відділу обліку проживання фізичних осіб Управління v сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 14/5-4080 від 04.05.2020 року. Не дивлячись на те, що у квартирі були зареєстровані інші члени сім`ї, фактично у ній проживали лише [PERSON] та її син - [PERSON] , який і досі безперервно проживає у даній квартирі. Таким чином, саме з 08.02.2000 року [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] , постійно, відкрито та безперервно володів житловою квартирою [ADDRESS] . [INFO] у віці 71 року мати позивача [PERSON] , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 22 січня 2010 року виданого Відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції. Після смерті своєї матері [PERSON] , увесь час позивач - [PERSON] [INFO] продовжує добросовісно, відкрито та безперервно володіти вказаним майном по сьогоднішній день, що буде підтверджено свідками у судовому засіданні. Після смерті своєї матері. Позивач звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Нестеренко І.В., та прийняв спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , що засвідчується витягом зі спадкового реєстру №60101334 від 04.05.2020 року. Крім того, інший спадкоємець за законом, брат Позивача [PERSON] [INFO] , також прийняв спадщину після смерті матері згідно п.3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, про що подав заяву до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Нестеренко І.В. Намагаючись належним чином оформити право власності на спадщину, що відкрилася після смерті матері. Позивач звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме житлову квартиру [ADDRESS] . Натомість 31.07.2020 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Нестеренко І.В., прийняв постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відповідно до якої відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири [ADDRESS] , після смерті матері - [PERSON] , яка померла [INFO] . Відмовляючи у вчиненні нотаріальних дій приватний нотаріус Нестеренко І.В., вказала, що свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, що належало гр. [PERSON] , не може бути видане в зв`язку з тим, що згідно з п. п. 4.14 п. 4 глави 10 розділу 2 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України», при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом обов`язково перевіряється факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. Натомість, відповідно до листа КП «ДМБТГ» ДМР вих. №4892 від 13.05.2020 року, в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] . відсутні відомості щодо реєстрації права власності на квартиру. За вказаних обставин, у зв`язку з відсутністю реєстрації права власності на вищевказану квартиру [ADDRESS] , приватний нотаріус Нестеренко І.В., винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Крім того, з метою належного оформлення житлової квартири, 13.09.2018 року позивачем було отримано технічний паспорт на квартиру за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого загальна площа квартири становить 82,5 кв.м., житлова площа 45.8 кв.м. Натомість враховуючи, що ордер на вселення в квартиру відсутній, право власності на квартиру не зареєстровано, а позивач відкрито, добросовісно та безперервно володіє вказаним нерухомим майном, єдиним способом захисту його прав є набуття права власності на квартиру у судовому порядку за набувальною давністю. Не погодившись з позовними вимогами, відповідачем подано до суду відзив, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Так, представник вказує, що у своїй заяві позивач просить суд визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] , посилаючись на норми ст. 344 Цивільного кодексу України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; \~ \~ \~ \~володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Однак, позивачем не надано до суду допустимих та належних доказів того факту, що протягом всього часу володіння майном він був необізнаним щодо власника спірного майна та не має доказів того, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Крім того, з відповіді від департаменту по роботі з активами управління з питань комунальної власності від 30.07.2021 року №4/10-1633 вбачається, що у Реєстрі об`єктів права комунальної власності територіальної громади [ADDRESS] є запис про житлові будинки літ. А-1, літ. Б-1, загальною площею 355,7 кв. м. та 32,2 кв.м. відповідно, які перебувають на балансі Комунального підприємства «Житлове господарство Красногвардійського району» Дніпропетровської міської ради, за інформаційними відомостями, наданими балансоутримувачем до Реєстру, станом на 01.11.2015 року, відповідно до рішення міської ради народних депутатів від 27.11.1991 року №46 «Про комунальну власність Дніпропетровської міської ради народних депутатів» належать до комунальної власності територіальної громади міста. Згідно з рішенням міської ради від 25.04.2018 року №48/31 «Про внесення змін до рішення міської ради від 15.11.2017 року №33/26 «Про передачу з балансу комунальних підприємства житлових будинків та нежитлових допоміжних приміщень на баланс КП «Жилсервіс-2» вищезазначені будинки за вказаною адресою підлягають передачі на баланс КП «Жилсервіс-2». Тому відповідач вказує, що лише на підставі своїх припущень Позивач вселився та почав користуватись спірною квартирою без жодної правової підстави. Як наслідок, володіння цим майном не можна вважати добросовісним. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке немає власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добровільно набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Представником позивача подано до суду відповідь на відзив, відповідно до якого вказує, що матеріалами справи підтверджено, що позивач зареєстрований у спірній квартирі з 2020 року по теперішний час. Матір позивача померла, вона була зареєстрована та постійно проживала там з 1963 року по день смерті. Відтак, позивач вказує, що він як володілець майна, був впевненим у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатнім для отримання права власності на нього. Представник позивача вказує, що в матеріалах справи наявні всі докази, які підтверджується передбачені діючим законодавства підстав для задоволення позову. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] просила задовольнити позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача Територіальної громади міста Дніпра в особі ДМР в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Заслухавши представника позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ). Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] , [INFO] є сином [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 14). [PERSON] померла [INFO] у віці 71 року, про що в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за №573 22 січня 2010 року (а.с. 13). Відповідно до довідки КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР №4892 від 13.05.2020 року вбачається, що станом на 31.12.2012 року в інвентаризації справі за адресою: [ADDRESS] , відсутні відомості щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 20). Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Нестеренко І.В. було відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії від 31 липня 2020 року, у зв`язку з відсутністю реєстрації права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] Як вбачається до рішення Дніпровської міської ради від 25 квітня 2018 року №48/31 вирішено передати з балансу комунальних підприємств житлових будинків та нежитлові допоміжні приміщення на баланс комунального підприємства «Жилсервіс -2» згідно з переліком (додатки 1, 2). Так, квартира яка є предметом спору у даній справі, також, згідно переліку житлових будинків, що передаються з балансу комунальних підприємств, була передана на баланс КП «Жилсервіс-2» ДМР (а.с. 59-113). Відповідно до п.1 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до роз`яснень, які викладені в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.95 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Факт родинних відносин між фізичними особами суд встановлює у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника: право на спадщину, право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника, одержання компенсації. Вказаний в заяві факт позивачу необхідно встановити для усунення будь-яких протиріч, що можуть виникнути в процесі оформлення права власності на вказану житлову квартиру. В судовому\~засіданні свідками\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~було надано\~пояснення.\~Так, [PERSON] вказує, що вона є сусідкою позивача, проживає у квартирі [ADDRESS] , з 2012 року. Вказала, що позивач зробив ремонт, що ця спірна квартира його матері. З 2013 року в квартирі проживає, також дружина позивача. [PERSON] є сусідом позивача, який проживає в квартирі [ADDRESS] . Пояснив, що родина позивача має 2 квартири в будинку, в квартирі [ADDRESS] знаходиться [PERSON] . За таких обставин, оскільки законом не визначено іншого, крім судового порядку встановлення факту родинних відносин між особами, і факт родинних відносин, який просить встановити позивач, підтверджується показами свідків, наданими в судовому засіданні, згідно яких позивач дійсно є рідним сином [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , суд приходить до висновку, що вимога позивача про встановлення факту родинних відносин є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Щодо вимог про визнання права власності за набувальною давністю, суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Як на правову підставу звернення до суду з вимогою про визнання права власності на житловий будинок позивач посилається на ст. 344 ЦК України. У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном. Як роз`яснено у п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Згідно п.п. 9, 11, постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. При цьому слід враховувати, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, виходячи зі змісту вказаної правової норми, цей спосіб набуття права власності встановлюється на сукупності обставин, зазначених у цій статті, а саме тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном, як своїм власним. При цьому тривалість означає, що повинен закінчитися передбачений у законі строк, добросовісність означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, відкритість означає, що володіння є відкритим, безперевність означає, що на протязі зазначеного у законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов`язку повернути річ власнику, а також йому не пред`явлено позовів про повернення майна. За змістом роз`яснень пункту 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №3 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ. Згідно ч.1 та 2 ст. 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрації прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність. У відповідності до статті 411 ЦПК України правові позиції Верховного Суду є обов`язковими для суду першої інстанції. Частина 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 175/4741/16, неодноразово висловлював правову позицію, згідно якої давність володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позивач в позовній заяві стверджує, що починаючи з 08 лютого 2000 року (позивач зареєстрован в цій квартирі) він відкрито володіє квартирою [ADDRESS] , сплачує комунальні послуги за вказаною адресою, проводить поточні ремонти, що підтверджується доказами, які надані позивачем до матеріалів справи (расходні накладані, квитанції, Договір на постачання газу, фіскальні чеки, тощо). Крім того, в даному будинку зареєстровано відповідача. Свідки по справі пояснили, що в спірній квартирі фактично проживає і дружина позивача. Відповідно до довідки 14/5-4080 від 04.05.2020 року в квартирі [ADDRESS] на день смерті [PERSON] зареєстровані були [PERSON] 1958 р.н., [PERSON] , 1967 р.н., [PERSON] , 1986 р.н. та [PERSON] , 1967 р.н. (а.с. 206), які не залучені до розгляду в справі. При цьому, на даний час житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на балансі КП «Жилсервіс-2». Оцінюючи встановлені у справі обставини, підтвердженими наявними у справі доказами, суд вважає доведеним, що позивачу було відомо, про власника спірного будинку, а отже у даному конкретному випадку відсутні необхідні умови для виникнення права власності за набувальною давністю. Обравши спосіб захисту права, передбачений статтею 344 ЦК України, позивач не надав суду доказів існування передбачених цією нормою підстав для визнання за ним права власності на вищевказаний будинок за набувальною давністю, а обставини, встановлені при дослідженні матеріалів справи, суперечать обраному ним способу захисту права. На основі всебічно з`ясованих обставин, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю слід відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial