Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

Позивач [PERSON] , [INFO] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Вечерова Є.М., звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог : Перший Суворовський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту, помилково накладеного постановою № АВ966888 Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 03.05.2007р., з 1/4 частки домоволодіння по [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що арешт та оголошення заборони на його відчуження було накладено на майно відповідача, який має повне співпадання прізвища, ім`я та по батькові позивача, тоді як позивач не був стороною виконавчого провадження, це провадження стосується іншої особи - [PERSON] [INFO] , помилка сталась через відсутність ІПН боржника на момент відкриття виконавчого провадження. Позивач [PERSON] , [INFO] , та його представник адвокат Вечерова Є.М. у судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, просили вимоги позивача задовольнити у повному обсязі, у разі неявки відповідача у судове засідання не заперечували проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] , [INFO] , в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Першого Суворовського віддіул державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, будь-яких заяв суду не надав. Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, враховуючи згоду позивача та його представника на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідача, який причини неявки не повідомив, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є власником 1/4 частини домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06.12.2005 року, виданого Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» від 16.12.2005 року. У березні 2023 року позивачеві стало відомо, що на належні йому 1/4 частини домоволодіння [ADDRESS] накладено арешти. Підставою арештів є постанова першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (на теперішній час Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АВ №966888 від 03 травня 2007 року в рамках виконавчих проваджень за виконавчими листами Суворовського районного суду м. Одеси №2-663/2007 та №2-664/07 щодо [PERSON] [INFO] (відповідача). Вказана інформація була отримана з листа Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі від 23.03.2023 року №13851, архівної довідки Одеського державного нотаріального архіву з додатком від 31.03.2023 року №720/01-18, рішень Суворовського районного суду м. Одеси від 26.02.2007 року у справі №2-663/2007 та від 23.05.2007 року у справі №2-664/07. Дані арешти накладені виконавчою службою на належне позивачеві нерухоме майно - 1/4 частини домоволодіння [ADDRESS] помилково, оскільки він не є стороною виконавчих проваджень за виконавчими листами Суворовського районного суду м. Одеси №2-663/2007 та №2-664/07, дані виконавчі провадження стосуються зовсім іншої особи - [PERSON] [INFO] (відповідача), а помилка сталася з вини виконавчої служби через відсутність індифікаційного коду боржника на момент відкриття виконавчих проваджень. Позивач, як власник1/4 частини домоволодіння [ADDRESS] не може реалізувати своє право користування та розпорядження вказаною частиною нерухомого майна у зв`язку з накладеними арештами, а в іншому порядку усунути перешкоди у вільному володінні та розпорядженні майном позивач не може. Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як встановлено вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37). Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Такий же висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19). Отже, права позивача порушені та підлягають захисту в обраний позивачем спосіб шляхом зняття арешту з частини джомоволодіння. Суд зазначає, що будь-яке обтяження права власності має переслідувати певну законну мету, бути співмірним та не перевищувати меж права вільного здійснення права власності майном. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Загальний стандарт «справедливого балансу» - це стандарт захисту від втручання в право власності в рамках ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачений в справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції». Втручання в право власності повинно бути визначене в чітко встановленому правовому джерелі в внутрішньодержавній правовій системі. В прецедентному праві Європейського Суду оцінюються всі випадки втручання в право власності під єдиним принципом справедливого балансу. Втручання повинно відповідати вимогам законності. Вимоги законності виходять з принципу «верховенства права» - одного із основоположних принципів демократичного суспільства, який міститься у всіх статтях Конвенції. В обох контекстах слід приймати до уваги досягнення справедливого балансу між конкуруючими інтересами. Недотримання принципу пропорційності (співмірності) буде порушенням ст. 1 Першого Протоколу щодо права особи на мирне володіння своїм майном. В даному випадку вимоги «справедливого балансу» щодо втручання в право власності позивача не дотримані, адже він позбавлений можливості у визначений законом спосіб користуватися та розпоряджатися належною йому частиною нерухомого майна. Суд зазначає, що утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст. 3 Конституції України, ст. 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. За таких обставин, наявність накладених арештів на належну позивачу частину нерухомого майна, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про необхідність захисту його права шляхом зняття таких арештів з нерухомого майна, оскільки позовні вимоги ґрунтуються на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Крім того, в силу ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три гривні )грн. 60 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved