Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. У січні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог та зменшення розміру позовних вимог, просить визнати транспортний засіб марки ВАЗ модель 2107030, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , стягнути на його користь з [PERSON] 1/2 вартості автомобіля у сумі 69699,23 грн, відшкодувати понесені судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що транспортний засіб придбаний під час шлюбу з відповідачем та зареєстрований на останнього. Відповідач здійснив продаж автомобіля без згоди позивача. Враховуючи що майно набуте під час шлюбу, а позивач таким майном не володіє та не користується, компенсації не отримав, тому звернувся до суду з відповідним позовом. 10.03.2021 [PERSON] подала відзив на позовну заяву, згідно якого заявлені позовні вимоги не визнає, оскільки такі є необґрунтованими, в їх задоволенні просить відмовити. У листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати автомобіль марки ВАЗ 2107030, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , її особистою приватною власністю. Свої вимоги мотивує тим, що автомобіль хоч і придбаний за час шлюбу, проте за особисті кошти [PERSON] від продажу квартири, яка дісталася їй у спадщину після смерті матері. 07.12.2021 [PERSON] подав відзив на позовну заяву, згідно якого заявлені позовні вимоги не визнає, оскільки такі є необґрунтованими, в їх задоволенні просить відмовити. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Суд своєю ухвалою від 02.02.2021 ухвалив прийняти позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення вартості частини автомобіля до розгляду та відкрити провадження у справі за позовною заявою, розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд своєю ухвалою від 03.10.2022 ухвалив справу\~за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення вартості частини автомобіля та справу\~за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання автомобіля особистою приватною власністю об`єднати в одне провадження. Суд своєю ухвалою від 08.12.2022 ухвалив призначити по справі судову авто-товарознавчу експертизу для встановлення дійсної ринкової вартості автомобіля марки ВАЗ, модель 217030, тип ТЗ загальний легковий седан-в, 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , проведення судової авто-товарознавчої експертизи доручити суб`єкту оціночної (експертної) діяльності [PERSON] ІІІ. Позиції сторін. У судовому засіданні [PERSON] та його представник підтримали первісний позов та просили задовольнити з підстав зазначених у ньому, зустрічний позов не визнали. У судовому засіданні представник [PERSON] підтримала зустрічний позов, у задоволенні первісного просила відмовити. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. З 07.12.2011 до 08.12.2020 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.57,37-38). 28.08.2020 [PERSON] згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу передала у власність [PERSON] автомобіль ВАЗ 217030 н.з. [NUMBER] (а.с.24-25). [PERSON] на праві власності належить автомобіль марки Nissan Qashqai, дата реєстрації 21.05.2020 (а.с.34). Спільне подружнє життя між сторонами припинено з серпня місяця 2020 року (а.с.35-38). Згідно свідоцтва про право власності на житло власником квартири [ADDRESS] була [PERSON] , яка померла [INFO] , та була матір`ю [PERSON] (а.с.80-82). Дійсна (ринкова вартість) автомобіля марки ВАЗ 217030, р.н. [NUMBER] , 2011 р.в., станом на 03.02.2023 становить 139398,46 грн (а.с.147-153). Відповідно до розписки від 18.05.2020 [PERSON] отримала від [PERSON] 2300 доларів США у рахунок вартості автомобіля ВАЗ 217030 (а.с.162). У судовому засіданні [PERSON] надала такі покази, що вона із подружжям [PERSON] та [PERSON] дружили сім`ями. На той час у них був автомобіль Priora. Потім вони продали цей автомобіль сину відповідачки [PERSON] , з його слів за 2300 доларів. У грудні 2020 року було розірвано їхній шлюб. Про розписку та спадщину їй нічого не відомо. У судовому засіданні [PERSON] надав такі покази, що позивач [PERSON] проживав разом з ним та його матір`ю 13 років. Автомобіль ВАЗ 217030 вони придбали за кошти, які було отримано після продажу квартири, коли свідок проходив службу у армії. Свідок хотів купити у них даний автомобіль, на що [PERSON] погодився. [PERSON] купив машину за 2300 доларів у позивача , що підтверджує розписка. Після чого [PERSON] хотів ще отримати 200 доларів. Шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний у 2020 році. V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Статтею 76\~ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. В статті 70 Сімейного кодексу України, зазначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. В той же час, сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності. Згідно з роз`ясненнями, наданими у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді вправ про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного майна подружжя» від 21.12. 2007 №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму стати 60\~СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 у справі № 367/5390/14-ц. Якщо один з подружжя доведе, що майно, набуте ним у шлюбі, було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя (постанова ВСУ у справі № 6-1568цс16). Як встановлено у судовому засіданні, після смерті матері [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Отримані грошові кошти від продажу квартири використані нею для придбання автомобіля ВАЗ. Отже, спірний автомобіль, хоча й був придбаний у період шлюбу, проте за особисті кошти [PERSON] , отримані від продажу житлової квартири, отриманої у спадок, а тому спірний автомобіль не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю [PERSON] . VІ. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч.3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічні висновки викладено в постанові Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу позивач надав суду ордер на надання правової допомоги, договір про надання адвокатських послуг від 01.10.2021 та додаток до нього, акт виконаних послуг від 26.05.2023 на суму 19000 грн. При зверненні до суду позивач [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 962,00 грн. Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 19962,00 грн.

Outcome: approved