Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

16.01.2023 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини. Заяву мотивувала тим, що у відповідності до рішення Баришівського районного суду Київської області, на підставі якого було видано виконавчий лист справа №355/4/17 від 07 лютого 2017 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до її повноліття, починаючи з дня подачі до суду позовної заяви. Після розірвання шлюбу з відповідачем, у відповідності до рішення Баришівського районного суду Київської області, позивачці було змінено прізвище на дошлюбне - « [PERSON] ». У жовтні 2018 року їхньому сину було встановлено діагноз « Цукровий діабет 1 типу, вперше виявлений, ДЖВШ, функціональні закрепи», в зв`язку з цим вона з сином перебували на стаціонарному лікуванні з 12.10.2018 року по 29.10.2018 року та вимушена були придбати ліки та медичні препарати для негайного та подальшого лікування, а також проходити додаткові обстеження у інших фахівців та здавати чисельні аналізи. Позивач, власними силами та коштами, відмовляючи собі в необхідних продуктах харчування, вимушена була брати в борг кошти, щоб оплатити дитині його лікування. В період стаціонарного лікування в Київській обласній дитячій лікарні та після виписки дитини зі стаціонару, сину було призначено по життєве лікування від цукрового діабету 1 ступеню, а також призначено супутні огляди у лікарів та лікування, періодичні регулярні здачі аналізів для координації дози ліків. Всього позивачкою було витрачено за період з січня 2021 року по січень 2023 року на лікування сина 20 915 гривень 76 копійок. Оскільки відповідач в добровільному порядку не бажає відшкодувати понесені витрати, а саме - 50% від суми на додаткові витрати, пов`язані з лікуванням сина у розмірі 10 457, 88 грн., позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, який просить задовольнити у повному обсязі. Ухвалою суду від 17.03.2023р. відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. Судові засідання призначались на 18.04.20223р., 09.05.2023р., 18.05.2023р. та відкладалися через неявку відповідача. У судове засідання позивач не з`явилась, належним чином повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягає. Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про дату та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.280-281 ЦПК України. Враховуючи, що учасники справи у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Частина 1 статті 2 ЦПК України визначає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п.1 ч.1 ст.129 Конституції України одним із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст. 1). Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. При цьому обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька. За змістом ч.ч.1,2 ст. 181 СК України способи виконання батьками свого обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При цьому, визначаючи розмір аліментів, суд, відповідно до ст. 182 СК повинен враховувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело надходження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 8). Згідно рішення Баришівського районного суду Київської області від 23.01.2017р., з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до її повноліття, починаючи з дня подачі до суду позовної заяви (а.с. 6-7). Зі змісти виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 9786/770 вбачається, що [PERSON] перебував на лікуванні у Київській обласній дитячій лікарні у період з 12.10.2018р. по 29.10.18р., де отримував необхідне лікування та подальші лікарські призначення (а.с. 9). Згідно консультативного висновку спеціаліста від 16.07.2020р., [PERSON] з жовтня 2018р. хворіє на цукровий діабет І типу (а.с. 10-11). У позовній заяві позивач зазначає, що вона несе додаткові витрати на дитину щодо лікування, на підтвердження чого було надано відповідні виписки стаціонарного хворого, медичної картки, призначення лікарів, а також чеки та квитанції (а.с. 12-29). Вирішуючи питання про стягнення додаткових витрат на дитину, суд враховує положення ч.ч.1, 2ст.141 СК України, відповідно до яких мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку. Така ж позиція висловлена у рішенні Верховного Суду України, яка висловлена 24 лютого 2016 року у справі № 6-1296цс15. Додаткові витрати на дитину мають нести батьки. Позивачем було надано до суду на підтвердження понесення додаткових витрат на лікування дитини чеки, дублікати квитанцій, видаткові накладні за період з січня 2021р. по січень 2023 р. на загальну суму 20 915, 76 грн. (а.с. 12-31). Суд звертає увагу, що виписка із медичної карти та лікарські призначення датовані 12.10.2018р. та 16.07.2020р. (а.с .10-11), хоча у позовній заяві позивач просить стягнути додаткові витрати за період з січня 2021р. по січень 2023 р. Крім того, деякі надані позивачем квитанції не містять якісного зображення (а.с. 13), що позбавляє суд можливості встановити, які саме ліки було придбано позивачем та із якою метою. Певні ліки - феністіл (чек №132155 від 19.05.2021р.), бальзам зірка , морська вода-спрей (чек № 86 від 06.12.2021р.), чек із книгарні № 7561 від 10.10.2021р., сироп подорожника (чек № 52677 від 17.01.2022р.) не є ліками від цукрового діабету та, відповідно, не пов`язані із лікуванням саме цього захворювання дитини. Таким чином, суд не погоджується із твердженням позивача про те, що дані витрати є додатковими витратами в розумінні ст. 185 СК України, оскільки позивачем не наведено наявності особливих обставин для їх понесення, а тому дані витрати охоплюються аліментними зобов`язаннями, які були стягнуті на користь позивача рішенням Баришівського районного суду Київської області від 07.02.2017р.. Крім того, позивачем не доведено ту обставину, що саме нею було понесені дані витрати, а також необхідність їх понесення, у тому числі придбання ліків, для неповнолітнього [PERSON] . Таким чином, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки понесені позивачем витрати не є додатковими витратами у розумінні вимог ст. 185 СК України, а охоплюються аліментними зобов`язаннями. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, як необґрунтованого.

Outcome: dismissed