Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

26 жовтня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності не нерухоме майно. В позові зазначив, що 28 серпня 2020 року між позивачем та відповідачем [PERSON] у простій письмовій формі був укладений договір, за яким відповідач отримав від позивача в позику 24000 доларів США, які зобов`язався повернути до 9 січня 2021 року. Невиконання відповідачем у встановлений в договорі строк зобов`язань за договором позики зумовило звернення позивача до суду з позовом про стягнення боргу, який задоволений заочним рішенням Шевченківського районного суду від 01.07.2021 року, що набрало законної сили. На підставі отриманих позивачем виконавчих листів приватним виконавцем Запорізького виконавчого округу винесені постанови про відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржника 24000 доларів США основного боргу та 6782 грн. судового збору, які об`єднані у зведене виконавче провадження. Під час здійснення виконавчих дій приватним виконавцем було встановлено, що 9 червня 2021 року відповідач [PERSON] подарував належний йому житловий будинок [ADDRESS] відповідачці [PERSON] , яка доводиться дружиною відповідачеві. Про здійснення означеного правочину з метою уникнути виконання зобов`язань за договором позики шляхом можливого звернення стягнення на майно боржника свідчить обізнаність відповідача про існування цивільної справи за позовом до нього про стягнення заборгованості за договором позики, про яку (обізнаність) свідчили його заяви та клопотання, що подавались суду протягом розгляду справи, про відкладення судових засідань з метою затягування судового процесу. На користь того, що відповідач не мав наміру створення обумовлених цим правочином наслідків свідчить і той факт, що обдарованою є його дружина, шлюб з якою триває з 2004 року і яка має частку в праві власності на дарунок як такий, що є предметом спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з викладеним просить: -про визнання договору дарування від 09.06.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського округу Гришиною В.І., за яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар будинок [ADDRESS] та земельну ділянку з кадастровим номером 2310100000:07:035:0062 під будинком [ADDRESS] , недійсним; -про скасування рішення від 09.06.2021 року про державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на будинок [ADDRESS] та земельну ділянку з кадастровим номером 2310100000:07:035:0062 під будинком [ADDRESS] . Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження. В цей же день, а саме: 5 листопада 2021 року, на підставі ухвали суду забезпечено позов шляхом накладення арешту на будинок [ADDRESS] . Заходи забезпечення доказів судом не вживались. Ухвалою суду від 11.02.2022 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. У приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Гришиної В.І. витребувано копію договору дарування від 09.06.2021 року, за яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар будинок [ADDRESS] . 24 травня 2022 року підготовче провадження в справі закрито. Справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши суду письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову і вирішення справи без його участі, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Наведені обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для проведення судового розгляду у відсутність позивача і його представника. Відповідачі, належним чином повідомлені про дату, час та місце вирішення справи, до суду не з`явилися з невідомих причин, відзиву на позов, клопотань про відкладення судового розгляду, про вирішення справи у їх відсутність не надали. За згаданих обставин зі згоди представника позивача, висловленої у його письмовому зверненні, суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України ухвалює про вирішення спору при заочному розгляді. Оцінивши доводи заяви, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд доходить висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності від 29.05.2021 року від імені [PERSON] , 9 червня 2021 року подарувала, а [PERSON] прийняла в дару частину в праві спільної часткової власності на будинок [ADDRESS] , а також частину в праві спільної часткової власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2310100000:07:035:0062 під будинком [ADDRESS] (а. с. 103-107). За змістом означеного договору, [PERSON] та [PERSON] , перебуваючи у шлюбі, домовилися про поділ об`єктів нерухомого майна, набутих протягом шлюбу, а саме: житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:07:035:0062 під будинком [ADDRESS] , внаслідок чого припиняється право спільної сумісної власності подружжя на вказану нерухомість, а кожен з подружжя набуває права власності на частину вказаного майна (п. 1 договору). Після отримання в дар від дарувальника в особі представника належних йому часток обдарована набуває права одноособової власності на будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , як випливає із змісту п. 7 договору. Поняття та види правочинів встановлені статтею 202 ЦК України, відповідно до якої правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори), як випливає із змісту частини 2 статті 202 ЦК України. Загальні положення про договір встановлені Розділом П ЦК України. Як випливає із змісту ст. 626, 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, вільних в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони (ч. 2 ст. 626 ЦК України). До односторонніх договорів відноситься договір дарування, за яким одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України). Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину (договору), що означає правомірність правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України. Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону врегульовані параграфом 2 Глави 16 Розділу ІV ЦК України і зводяться до визнання правочину недійсним за позовом однієї із сторін правочину або іншої заінтересованої особи, підставою для чого є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК. Як випливає із змісту частини 5 статті 203 ЦК, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, який всупереч вимоги про спрямованість волевиявлення учасників на реальне настання правових наслідків здійснюється без наміру створення таких наслідків, є фіктивним, як випливає із змісту частини першої статті 234 ЦК. Правові наслідки вчинення фіктивного правочину встановлені статтею 234 ЦК України, і полягають у визнанні судом недійсності такого правочину. Як випливає із змісту роз`яснень пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9 від 06.11.2009 року, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Виходячи із змісту наведеної норми цивільного закону і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України, для визнання правочину недійсним з мотивів, викладених в статті 234 ЦК України, суд має констатувати, що всі сторони правочину не мали дійсного волевиявлення на вчинення правочину та настання правових наслідків, що передбачені цим правочином. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву (постанова КЦС ВС від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19). Наявність умислу у сторін фіктивного правочину означає, що вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладалася, та сторони прагнули або свідомо допускали ненастання правових наслідків, обумовлених договором. Отже, для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявності таких умов: вина осіб, яка має прояв у формі умислу, спрямованого на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених у договорі. Вирішуючи вимоги позову про визнання оспорюваного правочину недійсним як фіктивного, суд приймає до уваги, що між позивачем та відповідачем [PERSON] 28 серпня 2020 року виникли зобов`язання, що витікають з договору позики, у відповідності до яких [PERSON] передав [PERSON] в борг 24000 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути до 5 січня 2021 року. Невиконання [PERSON] обов`язку повернути позику зумовило звернення [PERSON] з позовом до суду, який (позов) рішенням суду від 01.07.2021 року, що набрало законної сили, задоволений та з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 24000 доларів США і 6782 грн. 52 коп. судового збору. Тягар доведення відсутності в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки законом покладається на особу, яка звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним. Оцінивши надані суду фактичні дані, суд доходить переконання, що позивачем доведено наявність обставин, що стали передумовою для вчинення фіктивного правочину, і до них, зокрема, відносяться: -обізнаність відповідача про наявність в провадженні суду позову про стягнення з нього заборгованості за договором позики, про що свідчать його звернення до суду з клопотаннями про відкладення судового розгляду, отримання ним процесуальних рішень суду під час судового розгляду позову [PERSON] про стягнення заборгованості; -укладення договору на тлі здійснення судом розгляду вказаної справи; -невчинення дій хоча б з часткового погашення заборгованості; -виділення належної боржнику частки з права спільної власності подружжя, яка є спільною сумісною, під приводом здійснення поділу майна у відсутність передумов для фактичного поділу та за умови, що поділу майна так і не сталося, оскільки визначена в праві спільної власності частка була подарована дружині. За вказаних обставин дії учасників правочину, за яких боржник у зобов`язанні відчужує належне йому майно, вказують на прямий обопільний умисел сторін, які є близькими один одному в розумінні сімейного законодавства, на вчинення такого договору «про людське око», без мети настання наслідків, що передбачені оспорюваним правочином, а лише з метою уникнення цивільно-правової відповідальності, яка може бути реалізована під час виконання судового рішення, зокрема, шляхом звернення стягнення на відчужувану нерухомість. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року в справі № 369/11268/16-ц зазначено таке. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду також вважає, що очевидна необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування статей 3, 16, 234 ЦК України з метою охорони прав та інтересів кредитора і забезпечення реальної можливості визнання недійсними договорів, вчинених на шкоду майновим правам та інтересам кредиторів, та для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень, а тому справа містить виключну правову проблему і її вирішення необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена\~правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Означені висновки Верховного Суду у відповідності до положень ст. 263 ЦПК України враховує суд при розв`язанні цього позову. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. І хоча статтею 627 ЦК України і встановлено свободу договору, у відповідності до якої сторони є вільними в укладенні договору, проте така свобода на повинна мати зворотнім боком наявність шкоди для охоронюваних прав, свобод та інтересів інших учасників цивільних правовідносин та містити ознаки зловживання правом в інших формах. У зв`язку з викладеним суд знаходить всі підстави для захисту права позивача в застосований ним спосіб. Вирішуючи вимог позову про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Однією з засад цивільного судочинства у відповідності до ст. 2 ЦПК України є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Судовий збір у відповідності до правил цивільного процесуального законодавства підлягає стягненню з відповідачів в рівних частках на користь позивача. Вирішуючи клопотання про покладення на відповідачів видатків зі сплати професійної правничої допомоги, суд враховує таке. В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Як випливає з п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до наданого суду договору про надання правової допомоги від 17.09.2021 року адвокат приймає на себе зобов`язання надати клієнту допомогу по захисту його прав та законних інтересів, зокрема, у судах загальної юрисдикції у справі про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна, які були укладені [PERSON] протягом 2021 року. З актів-розписок від 18.09.2021 року та 21.02.2023 року слідує, що вартість послуг, наданих адвокатом, до яких входить ознайомлення з документами, підготовка адвокатського запиту до приватного виконавця, проведення заходів щодо отримання документів на підтвердження фактичних обставин справи, участь у судових засіданнях, підготовка клопотання про витребування доказів у третьої особи, подання клопотання про долучення додаткових доказів, з урахуванням гонорару успіх, який обчислюється сумою 31000 грн. та передбачений актом приймання-передачі послуг від 21.02.2023 року, становить 39400 грн. (а. с. 13). Означену суму сплатив позивач у відповідності до згаданих актів-розписок. Частиною 4 статті 137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) (1); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) (2); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (3); ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (4). Вирішуючи питання про розмір витрат на правничу допомогу, який належить покласти на відповідачів, суд у відповідності до ст. 137 ЦПК України бере до уваги, що не весь оплачений позивачем обсяг робіт, що зазначений в акті приймання-передачі, виконаний адвокатом, який не брав участі в судових засіданнях, оскільки на підставі заяви представника спір вирішений при заочному розгляді справи. У відповідності до висновку в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналіз наведених умовиводів свідчить про те, що при вирішенні питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними із складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений на надання таких послуг час відповідають критерію реальності таких витрат та чи не буде покладений на процесуального опонента неспівмірний тягар видатків у зв`язку з обумовленим адвокатом та клієнтом розміром винагороди за виграш справи. У зв`язку з викладеним з урахуванням складності справи; її значущості для позивача; критерію реальності адвокатських послуг, частина з яких, як зазначено судом, не була надана; досить значного розміру гонорару успіху, суд доходить висновку, що стягнення з відповідача на користь позивача 20000 грн., які становитимуть гонорар успіху в сумі 15000 грн. та вартість наданих послуг за вирахуванням вартості участі в судових засіданнях, що не відбулися, в сумі 5000 грн. (8000 грн. 3000 грн.), буде домірним зазначеним в частині 4 ст. 137 ЦПК України чинникам та відповідатиме критеріям розумності та виваженості.

Outcome: approved