Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 27.09.2019 року [PERSON] помилково перерахував через АТ КБ «ПриватБанк» на банківський рахунок [PERSON] 60675 грн. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 60675, 00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 22.02.2023 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 22.02.2023 року відмовлено у задоволенні заяви про звільнення від сплати судового збору. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 08.03.2023 року відкрито провадження по справі. Відповідно до вимог ст. 19, 274 ЦПК України справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів, розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. В судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу у його відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутність відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.09.2019 року позивач, зі своєї банківської картки № [NUMBER] відкритої в АТ КБ «ПриватБанк» перерахував свої грошові кошти у розмірі 60675,00 грн. на банківську карту № [NUMBER] , власником якої є [PERSON] . Відповідно до копії квитанції № Р24А73317942995940209720 від 27.09.2019 року встановлено, що 27.09.2019 року о 17:20:41 на картковий рахунок [PERSON] здійснений переказ з картки ПриватБанку на суму 25000,00 грн., відправник [PERSON] , призначення платежу: поповнення рахунку. Перевод на карту ПриватБанка. Згідно копії квитанції № Р24А73317942995939504456 від 27.09.2019 року встановлено, що 27.09.2019 року о 17:19:35 на картковий рахунок [PERSON] здійснений переказ з картки ПриватБанку на суму 25000,00 грн., відправник [PERSON] , призначення платежу: поповнення рахунку. Перевод на карту ПриватБанка. Відповідно до копії квитанції № Р24А73317942995947055673 від 27.09.2019 року встановлено, що 27.09.2019 року о 17:31:03 на картковий рахунок [PERSON] здійснений переказ з картки ПриватБанку на суму 10675,00 грн., відправник [PERSON] , призначення платежу: поповнення рахунку. Перевод на карту ПриватБанка. Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Пунктом 1.24 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку належного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі. Пунктом 1.23 цього Закону визначено, що неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Пунктом 33.2 Закону передбачено, що платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ. Статтею 23 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що платіжне доручення може бути відкликане ініціатором переказу в будь-який час до списання суми коштів з його рахунка шляхом подання до банку, що обслуговує цього ініціатора, документа на відкликання. Позивач не навів суду будь-яких доказів того, що кошти були надіслані ним помилково. Як вбачається з дублікатів квитанцій від 27.09.2019 року при перерахуванні коштів платником зазначено повністю прізвище, ім`я та по батькові отримувача [PERSON] , номер його рахунку, а також цільове призначення платежу «поповнення рахунку. Перевод на карту ПриватБанка». Отже, [PERSON] добровільно перераховував кошти саме на ім`я та рахунок [PERSON] з відповідним цільовим призначенням. Доказів того, що [PERSON] виявивши помилку, звертався до банку з метою скасування переказу чи з`ясування даних про отримувача коштів, матеріали справи не містять. Перерахування спірної суми коштів позивачем вчинене 27.09.2019 року, між тим, з вимогою до відповідача він звернувся лише 21.02.2023 року. Отже, його тривалий час влаштовувала ситуація, коли відповідач користувався його коштами, та він навіть не намагався її виправити. [PERSON] майже чотири роки не ініціював питання щодо повернення помилково перерахованих ним коштів, незважаючи на те, що, за звичайних обставин, повинен був виявити свою помилку негайно після перерахування і вжити відповідних заходів для поверненняна його рахунок спірної суми. Вказані фактичні обставини, в сукупності з тим, що позивач звернувся до суду з цим позовом через три роки після перерахування коштів свідчать про те, що його твердження про безпідставність перерахування ним коштів [PERSON] не відповідають обставинам справи. [PERSON] не надано суду доказів помилковості своїх дій при перерахуванні коштів та безпідставного отримання відповідачем указаних коштів, а також, того, що у нього були поважні причини не звертатися до суду за захистом своїх прав майже чотири роки з дня порушення, на його думку, [PERSON] його прав. Крім того, з позовної заяви та долучених до неї доказів не можливо ідентифікувати особу відповідача, а саме, що саме відповідач [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , є одержувачем зазначеної грошової суми. Позивачем всупереч вимог ч. 3 статті 12 ЦПК України не доведено факт того, що він перерахував вказані ним кошти саме [PERSON] , [INFO] . Тому суд не має підстав стягнути вказані кошти з [PERSON] . Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, вимоги про стягнення з відповідача нібито безпідставно набутих коштів не знайшли свого підтвердження в частині того, що позивач при перерахуванні вказаних коштів помилявся у вчиненні своїх дій, стороною позивача надано недостатньо доказів на підтвердження своєї позиції,тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги, за викладеними у позові підставами, є необґрунтованими, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed