Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-16 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 03.08.2007 між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва, за актовим записом №708. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22.08.2014 по справі № 755/11796/14-ц шлюб між позивачкою та [PERSON] було розірвано та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] . Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, син проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні. Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає, тривалий час дитиною не цікавиться. Позивачка має бажання та можливість забезпечити дитині [PERSON] , повноцінний відпочинок в Грецькій Республіці у період з 19 червня 2023 року по 14 липня 2023 року, однак не має можливості отримати від батька дитини дозвіл на виїзд сина за кордон для відпочинку та оздоровлення, оскільки відповідач не реагує на її повідомлення. На підставі наведеного просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Грецької Республіки, транзитом через Республіку Румунія, Республіка Болгарія, Республіку Молдова та інших країн Шенгенської угоди неповнолітньому сину [PERSON] , [INFO] без згоди та супроводу його батька [PERSON] у період з 19 червня 2023 року по 14 липня 2023 року включно. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.04.2023, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивачка [PERSON] в судове засідання, призначено на 17.05.2023 не з`явилась. Подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання, призначено на 17.05.2023 не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом відправлення судової повістки, за адресою, зазначеною в позовній заяві, та шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті «Судова влада України». Причини неявки суду не повідомлено. Представник Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання, призначено на 17.05.2023 не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи є відповідні відмітки. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення по справі у відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. Згідно свідоцтва про шлюб, Серії [NUMBER] , між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] 03.08.2007 було укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва, за актовим записом №708. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] . Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 22.08.2014 шлюб між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] . Судом установлено, що після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. Неповнолітня дитина [PERSON] перебуває на утриманні матері. Згідно довідки від 03.04.2023 виданої Житлово-будівельним кооперативом «Суднобудівник - 18» [PERSON] , разом з сином [PERSON] , проживають разом за адресою [ADDRESS] . Відповідач батьківських обов`язків не виконує, не спілкується з дитиною, участі у житті сина не приймає, тривалий час дитиною не цікавиться. Позивачка має бажання та можливість забезпечити дитині [PERSON] , повноцінний відпочинок в Грецькій Республіці у період з 19 червня 2023 року по 14 липня 2023 року в рекреаційному таборі для дітей України, однак не має можливості отримати від батька дитини дозвіл на виїзд сина за кордон для відпочинку та оздоровлення, оскільки не спілкується, з відповідачем з 2014 року. Як убачається з листа від 03.04.2023 позивачка зверталась до відповідача з письмовим проханням про надання дозволу на виїзд спільного сина [PERSON] , [INFO] до Грецької Республіки у період з 19 червня 2023 року по 14 липня 2023 року, що підтверджується описом вкладення та накладною з АТ «Укрпошта». Однак відповідач письмової відповіді не надав. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Також пунктами 3, 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків, за відсутності згоди другого з батьків, на підставі рішення суду, може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. У Постанові від 04.07.2018 у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі N 235/139/16-ц (N 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У своїй Постанові від 04.07.2018 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Неможливість отримання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньому сину сторін на переконання суду суперечать законним правам і інтересам дитини. Будь - яких обмежень для реалізації права на виїзд за межі України неповнолітнього сина сторін не має. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Враховуючи наведені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, враховуючи, що при розгляді даної справи судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування за кордоном з метою оздоровлення та відпочинку суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Жодних доказів того, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька буде суперечити інтересам дитини, чи буде порушувати його права, відповідач суду не надав, а судом такого обмеження або порушеня не встановлено. Відповідно до ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60грн.

Outcome: approved