Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-04 00:00:00

Позивач АТ «Райффайзен банк» 04.07.2021 звернувся в Орджонікідзевський районний суд м. Харкова з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про захист порушеного права, шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, зняття з місця реєстрації та виселення. Позовна заява обґрунтована тим, що 19.12.2007 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ « Райффайзен Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/0074/82/81899, згідно умов якого банк надав [PERSON] кредит на споживчі цілі в сумі 35000 доларів США зі сплатою відсотків. На підставі укладеної між сторонами договору додаткової угоди сторони встановили дату остаточного погашення кредитну - 19.12.2026. Також позивач зазначав, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 19.12.2006 [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору іпотеки передала в іпотеку АТ «Райффайзен Банк» нерухоме майно - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Вказував, що всупереч вимог кредитного договору позичальник не виконав взяті на себе зобов`язання, не здійснював щомісячно погашення заборгованості. 23.07.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко О.В. вчинено виконавчий напис, зареєстровано за реєстр. № 2011, яким звернуто стягнення на заставне нерухоме майно - житловий будинок в [ADDRESS] , за рахунок отриманих коштів від примусової реалізації якого задовольнити вимоги АТ «Райффайзен Банк» за кредитним договором № 014/0074/82/81899 від 19.12.2016 в сумі 62392,63 долари США. Також вказував, що в ході примусового виконання виконавчого напису нотаріуса стало відомо, що за адресою місцезнаходження предмету іпотеки з 31.08.2009 без письмової згоди іпотекодержателя зареєстровано [PERSON] , яка не є членом родини позивальника та іпотекодавця. Вважає, що має місце зловживання [PERSON] своїми правами, створення штучних перешкод для виконання виконавчого напису нотаріуса. В поданій до суду позовній заяві позивач просив визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком за адресою: [ADDRESS] ; виселити [PERSON] з житлового приміщення зі зняттям її з реєстраційного обліку та стягнути з [PERSON] , [PERSON] судовий збір. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28.07.2021 відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження. Відповідачем [PERSON] 20.10.2021 подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що [PERSON] є власником житлового будинку в [ADDRESS] з 09.10.1999, в будинку зареєстровані та постійно проживають дочка власника [PERSON] , син [PERSON] та племінник [PERSON] . Вважає, що вимоги про виселення осіб без наданні іншого житлового приміщення заявлені необґрунтовано. В задоволенні позовних вимог просила відмовити. Відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 14.03.2022 № 7/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ Орджонікідзевського районного суду м. Харкова на Київський районний суд м. Полтави. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 11.08.2022 справу прийнято до провадження суду. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 27.10.2022 закрито підготовче провадження в справі. Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, матеріали справи містять заяви від відповідачів про розгляд справи без їх участі (а.с. 156-160). Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 19.12.2007 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/0074/82/81899, згідно умов якого банк надав [PERSON] кредит на споживчі цілі в сумі 35000 доларів США зі сплатою відсотків на строк по 19.12.2016 (а.с. 8-10). 10.06.2010 між сторонами договору було укладено додаткову угоду № 014/0074/82/81899/2, якою сторони встановили дату остаточного погашення кредитну - 19.12.2026, дійшли згоди щодо врегулювання заборгованості. Також судом встановлено, що в забезпечення виконання умов кредитного договору від 19.12.2007 № 014/0074/82/81899, між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір іпотеки № 014/0074/82/81899/1, предметом іпотеки за яким є нерухоме майно - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14-16). Умови кредитного договору від 19.12.2007 № 014/0074/82/81899 належним чином [PERSON] виконані не були. За заявою позивача 23.07.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко О.В. вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за № 2011, згідно з яким звернуто стягнення на житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] , що належить [PERSON] (а.с. 22). Також дослідженими в справі доказами встановлено, що відповідач [PERSON] , будучи власником будинку по [ADDRESS] , за вказаною адресою знаходиться на реєстраційному обліку (а.с. 7, 26, 59, 213, 210). Відповідач [PERSON] за вказаною адресою зареєструвала своє постійне місце проживання з 31.08.2009 (а.с. 26, 212, 213). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] також за вказаною адресою знаходяться на реєстраційному обліку (а.с. 26, 60, 61, 211, 213). Подаючи до суду відзив на позовну заяву, відповідач [PERSON] зазначала, що відповідачі постійно проживають в спірному житловому будинку. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону України «Про іпотеку». Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР. Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. Тлумачення частини другої статті 109 ЖК УРСР, з урахуванням змісту статті 379, глави 26 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеним у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16. В даній справі судом встановлено, що предмет іпотеки - житловий будинок в [ADDRESS] , належить відповідачу [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.1999 (а.с. 83, 208-209), та не є житлом, яке придбане за рахунок кредиту, отриманого за кредитним договором від 19.12.2007 № 014/0074/82/81899. Позивач АТ «Райффайзен Банк», звертаючись до суду з даним позовом та обираючи на власний розсуд спосіб захисту свого права, в поданій до суду позовній заяві просить виселити [PERSON] з житлового будинку за адресою [ADDRESS] саме без надання їй іншого житлового приміщення. У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що відповідно до норм ст. 109 ЖК, ст. 40 Закону України «Про іпотеку» відсутні підстави для виселення осіб з спірного житла без надання іншого жилого приміщення. З цих підстав позовні вимоги АТ «Райффайзен Банк» про виселення є безпідставними та не підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS] суд виходить з наступного. Особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням виключно на підставах, визначених законом. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 405 ЦК України регулюється право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України). Позивач в поданій до суду позовній заяві не зазначає жодні підстави, визначені законом, для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Не встановлені такі підстави дослідженими в справі доказами. Посилання АТ «Райффайзен Банк» на ту обставину, що за адресою місцезнаходження предмету іпотеки з 31.08.2009 без письмової згоди іпотекодержателя зареєстровано [PERSON] , яка не є членом родини позивальника та іпотекодавця, не може бути оцінено судом як правова підстав для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Реєстрація місця проживання (перебування) особи - це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи (пункт 12 частини першої статті 2 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні". Станом на 31.08.2009, на час реєстрації [PERSON] в будинку [ADDRESS] підстави здійснення реєстрації місця проживання фізичних осіб та зняття з реєстрації визначалися Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (стаття 6 Закону в редакції на час правовідносин). Реєстрація [PERSON] за адресою: [ADDRESS] у встановленому законом порядку оскаржена не була, є чинною. Вирішуючи вимоги позивача щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку суд виходить з того, що рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, виселення є підставою для зняття особи з реєстрації за такою адресою. Судом не встановлено підстав для визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, тому відсутні підстави для зняття осіб з реєстраційного обліку. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed