Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

18 січня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить постановити рішення, яким: стягнути з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , заборгованість зі сплати відсотків за користування грошима в розмірі 3% річних за період з 28.08.2020 року по 16.01.2023 року в сумі 179,10 доларів США та моральну шкоду в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) доларів США. В обґрунтування свого позову посилаються на те, що він придбав у відповідача за 2\~500 доларів США транспортний засіб Suzuki Ignis, 2005 року випуску, зеленого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , який знаходився у незадовільному технічному стані із домовленістю про сумісне грошове забезпечення ремонту, уклавши договір в простій письмовій формі, про що відповідачем було надано розписку від 28.08.2020 року, відповідно до якої Відповідач отримав від Позивача суму в еквіваленті 2500 доларів США за автомобіль, після чого автомобіль був переданий останньому у користування. В подальшому Відповідач ініціював позовну заяву про звернення стягнення на майно, та в межах судової справи шляхом забезпечення позову забрав автомобіль з користування позивача. Позивачем було ініційовано позовну заяву про стягнення грошових коштів, моральної шкоди та зобов`язання повернути власні речі, та Київським районним судом м. Одеси прийнято рішення, яким стягнуто з відповідача на користь позивача 2500,00 доларів США. Позивач стверджує, що Відповідачу достеменно відомо про вказане рішення та обов`язок його виконання, проте станом на 10.01.2023 року стягнену судом суму боргу Відповідачем не сплачено. Позивач вважає, що починаючи з дати отримання коштів на підставі розписки 28.08.2020 року по 10.06.2021 року дату складання Акту огляду та тимчасове затримання транспортного засобу та фактична його передача Відповідачу, на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України та по 16.01.2023 року дату звернення з позовом, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, останній користувався коштами Позивача та має сплатити відсотки за їх користування в розмірі 3% річних, а також моральну шкоду в розмірі 2500 доларів США, що в свою чергу і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 10 лютого 2023 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. 28 лютого 2023 року від представника позивача [PERSON] адвоката Рева Світлани Леонідівни на електронну адресу суду надійшло клопотання, в якому вона просила розгляд справи, зокрема судове засідання 13.03.2023 року, по данії справі провести в режимі відеоконференції та забезпечити участь представника Позивача [PERSON] поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «ЕаsуСоn». Ухвалою суду від 02.03.2023 року у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Рева Світлани Леонідівни про проведення судового засідання в режимі відеоконференції було відмовлено. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. У судовому засіданні позивач [PERSON] та\~його представник\~ [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 28.08.2020 року [PERSON] була складена розписка, відповідно до якої останній отримав від [PERSON] суму еквіваленту 2500 доларів США, за автомобіль Suzuki Ignis, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , після чого автомобіль був переданий у користування [PERSON] . Відповідно до акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 16.06.2021 року, поліцейський взводу № 2 роти № 1 батальйону № 2 полку Управління патрульної поліції в Одеській області Слона В., відповідно до ст.. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» здійснив затримання автомобіля Suzuki, модель Ignis, реєстраційний номер [NUMBER] , у зв`язку із постановою про розшук майна боржника. 21 травня 2021 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів у розмірі 3000 доларів США, а також моральної шкоди у сумі еквівалентної 500 доларів США. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.11.2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 20.10.2022 року, позов [PERSON] було задоволено частково. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] 2500 (дві тисячі п`ятсот) доларів США. Відмовлено у задоволені вимог про стягнення моральної шкоди та зобов`язання повернути власні речі. 21 листопада 2022 року Київським районним судом м. Одеси було видано виконавчий лист № 947/15605/21 щодо примусового виконання рішення суду від 12.11.2021 року. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що станом на 10.01.2023 року стягнену судом суму боргу Відповідачем не сплачено. Відповідно до ч.1\~ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до ч.ч.1,5\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 3\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В свою чергу відповідач не скористався процесуальним правом надати докази на спростування визначеного позивачем розміру заборгованості та підтвердження факту належного виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.11.2021 року. Згідно ч.5\~ст.11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів; передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідна правова позиція встановлена постановою Верховного суду України від 30 березня 2016 року у справі №5-86кз16. Згідно ч. 1\~ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно\~ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Відповідно до правової позиції встановленої Постановами Верховного суду України від 30 березня 2016 року у справі №5-86кз16, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-369цс1 та від 22 березня 2017 року у справі №363/3858/15-ц, які відповідно до положень ч. 5, 6\~ст. 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права, встановлено, що наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє права на стягнення 3% річних та інфляційних втрат, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи те, що відповідач не виконав рішення суду від 12 листопада 2021 року, продовжує користуватися грошовими коштами, належними до сплати позивачу, що порушує право стягувача, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних за увесь час прострочення, а саме з з 28.08.2020 року по 16.01.2023 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що стягненню із відповідача\~\~ [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають 3% річних від простроченої суми в розмірі 179,10 доларів США. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Позивач в судовому засіданні обґрунтував вимоги позову в цій частині тим, що у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача, він відчував психологічне напруження, розчарування та незручності, які полягали у медичному лікуванні, неодноразових звернень до суду з позовними заявами, зі скаргами до органів досудового слідства, прокуратури, адвокатури, виконавчої служби. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Відповідно до роз`яснень, вказаних в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності ( в тому числі інтелектуальної ), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав. Відповідно до п. 4 даної Постанови, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди має бути зазначена, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Таким чином, для стягнення моральної шкоди повинно бути доведено позивачем як факт наявності моральної шкоди так і протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана шкоди та причинний зв`язок між поведінкою та шкодою. Суд вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами заподіяння йому моральної шкоди та не обгрунтував її розмір. За таких обставин, суд вважає, що позовна заява в частині стягнення моральної шкоди є безпідставною та необгрунтованою, а викладені в ній обставини не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Згідно\~ ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до\~ст.\~76\~ЦПК України\~ доказами\~є будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами :\~письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками\~експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування .\~Предметом доказування\~є обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.\~80\~ЦПК України\~достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~\~ Відповідно до\~ч. 1 ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі\~ч. 1 ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення заборгованості зі сплати відсотків. Також відповідно до частини 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] має другу групу інвалідності, а згідно з пунктом 9 частини 1 ст.\~5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Відповідно до\~частини 6 ст.\~141\~ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial