Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] , третя особа: Ічнянська міська рада, як орган опіки та піклування, про усунення перешкод в здійсненні права користування житлом шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину, виданого 25.05.1982 року Ічнянською державною нотаріальною конторою, та рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області у справі № 733/1158/20 вона є власником 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] . Інша 1/2 частина вказаного житлового будинку належала на праві власності її рідній сестрі [PERSON] , в якому остання була зареєстрована і проживала до дня своєї смерті. За життя сестри було встановлено порядок користування будинком та фактично проведено розподіл житлового будинку з створенням окремих виходів до жилих приміщень. [INFO] [PERSON] померла. 22 лютого 2022 року приватним нотаріусом Прилуцького районного нотаріального округу Чернігівської області Варзагером С.В. на ім`я позивачки видано свідоцтво про право на спадщину, яка складається з 1/2 частки в праві власності на житловий будинок по [ADDRESS] . Її право власності на цей будинок зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчать інформаційні довідки\~з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20 жовтня 2021 року та від 22 лютого 2022 року. У частині будинку проживає її сім`я, яка складається з чотирьох осіб. Таким чином, вона є єдиним власником вказаного вище будинку, проте у повному обсязі цим правом скористатися не може, оскільки у частині будинку, де проживала її покійна сестра, проживають відповідачі та їх неповнолітній син. У спірний будинок останні вселилися після смерті її сестри, з дозволу її сина, котрий не прийняв спадщину після смерті матері та ніколи не був співвласником будинку. Із моменту набуття нею права власності на увесь будинок будь-яких домовленостей про те, що відповідачі та їх неповнолітній син будуть проживати у цьому будинку не було. Вони не набули також самостійного права на це житло з підстав, передбачених законом. У грудні 2022 року вона звернулася до відповідачів з усною вимогою звільнити належний їй на праві власності будинок. Проте її вимога залишилася без задоволення. Відповідачі добровільно не висилилися із спірного будинку. Враховуючи викладене,\~ [PERSON] \~просила усунути перешкоди у здійсненні нею права користування житловим будинком по [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] та їхнього неповнолітнього сина [PERSON] з житлового будинку по [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Ухвалою судді від 23 лютого 2023 року відкрито провадження у справі, яку вирішено в порядку загального позовного провадження (а.с. 23); 31 березня 2023 року ічнянською міською радою надано рішення виконавчого комітету від 27.03.2023 р та висновок органу опіки та піклування (а.с. 68, 69, 70); 19 квітня 2023 року [PERSON] та [PERSON] подано клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи (а.с. 79-80) та заяву про виклик свідка (а,с. 105); 24 квітня 2023 року представником позивачки [PERSON] подано клопотання про витребування доказів (а.с. 109), яке ухвалою суду від 24 квітня 2023 року було задоволено (а.с. 116-118); ухвалою суду від 24 квітня 2023 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 116-118); 10 травня 2023 року відповідачами [PERSON] та [PERSON] подано клопотання про зупинення провадження в справі (а.с. 124-125); 29 травня 2023 року представником позивачки [PERSON] подане письмове пояснення на клопотання відповідачів про зупинення провадження в справі. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Відповідно до відзиву, поданого відповідачами [PERSON] та [PERSON] (а.с. 24-29), останні просять відмовити у позові [PERSON] з посиланням на те, що сім`я [PERSON] проживала у будинку з 2012 року з дозволу [PERSON] , 1/2 частка якого належала його померлій [INFO] матері [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на належну останній 1/2 частку житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцем зазначеного вище будинку за заповітом був син померлої [PERSON] , який на день смерті матері проживав разом із нею та утримував спадкове майно у належному стані, але [INFO] помер, не прийнявши належним чином спадщину. Відповідачі зазначають, що іншого житлового приміщення у них немає, а тому виселення їх разом із дитиною порушить її права на належний рівень життя та розвитку. Відповіді на відзив від позиваки не надійшло. Пояснень щодо позову та відзиву на позов третьою особою не подано. Позивачка та її представник у судовому засіданні позов підтримали та просила його задовольнити із зазначених у ньому підстав. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала та просила у його задоволенні відмовити з підстав, зазначених у відзиві на позов. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, при цьому надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що після смерті його матері [PERSON] , яка померла у 2008 році, він приблизно у 2012 році поселив у частині її будинку відповідачів, які сплачують за комунальні послуги. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом установлено, що позивачка є власником 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 25.05.1982 року Ічнянською державною нотаріальною конторою, та рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 04 грудня 2020 року (а.с. 7, 8-9), а також вона є власником іншої 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , яка належала померлій сестрі позивачки [PERSON] (а.с. 39), на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 лютого 2022 року (а.с. 5). Належність зазначених частин будинку [PERSON] підтверджується також інформаційними довідками\~з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20 жовтня 2021 року та від 22 лютого 2022 року (а.с. 6, 10). На зазначений вище будинок 27 вересня 2020 року виготовлений технічний паспорт (а.с. 11-13). Із довідки відділу «Центр надання адміністративних послуг» Ічнянської міської ради № 07.2-10/384 від 02.02.2023 року вбачається, що у будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14). Відповідачі є подружжям, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 38), які маються спільного сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 37). Як убачається з копії заповіту від 14 квітня 2008 року [PERSON] заповіла усне належне майно, яке буде належати їй на день смерті, [PERSON] (а.с. 40). Відповідно до копії свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] (а.с. 42). Із акту обстеження від 06 березня 2023 року, складеного депутатом Ічнянської міської ради Кібільдас Н.В. та сусідів [PERSON] , [PERSON] , видно до було проведено обстеження помешкання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у результаті якого встановлено, що за вказаною адресою без реєстрації проживає сім`я [PERSON] з 2012 року (а.с. 43). Із акту обстеження від 23 лютого 2023 року, складеного депутатом Ічнянської міської ради Кібільдас Н.В. та сусідів [PERSON] , [PERSON] , видно до було проведено обстеження помешкання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у результаті якого встановлено, що дане помешкання належить [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Станом на день обстеження та на день смерті [PERSON] зі слів свідків (сусідів) в даній будівлі за вказаною адресою проживав без реєстрації, починаючи з 1976 року по 2010 рік син [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 44). Згідно довідки відділу «Центр надання адміністративних послуг» Ічнянської міської ради довідки № 07-2-10/746 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб видно, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 45, 81). Згідно довідки відділу «Центр надання адміністративних послуг» Ічнянської міської ради довідки № 07-2-10/745 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб видно, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 46, 82). Відповідно до довідки-розрахунку за адресою [ADDRESS] здійснювалася оплата за спожиту електроенергію на ім`я [PERSON] (а.с. 47-48), згідно повідомлення № 09-18 та квитанції № 0.0.1167,582947.1 про сплату рахунку за електроенергію оплата здійснювалася на ім`я [PERSON] (а.с. 49), згідно рахунку за спожиту електроенергію № 6116410 від 08.10.2019 року та квитанцію № 100 оплата здійснювалася на ім`я [PERSON] (а.с. 50), згідно рахунку за спожиту електроенергію № 10022032113 від 07.06.2021 року та квитанції № 33 оплата здійснювалася на ім`я [PERSON] (а.с. 51), згідно рахунку за спожиту електроенергію № 12584198 від 07.08.2020 та квитанцію № 0.0.1814611730.1 оплата здійснювалася на ім`я [PERSON] (а.с. 52), згідно рахунку № 07-15 від 01.08.2015 року та квитанції № 0.0.418674577.1 оплата здійснювалася на ім`я [PERSON] (а.с. 53), згідно рахунку № 07-17 від 01.10.2017 року (а.с. 54), рахунку № 09-16 від 01.10.2016 року та квитанції № 0.0.629376449.1 оплата здійснювалася на ім`я [PERSON] (а.с. 55). Відповідно до висновку опіки та піклування щодо доцільності виселення неповнолітнього, затвердженого рішенням виконавчого комітету Ічнянської міської ради «Про затвердження висновку опіки та піклування щодо доцільності виселення неповнолітнього» № 84 від 27 березня 2023 року, Ічнянська міська рада, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне виселення неповнолітнього [PERSON] з місця проживання за адресою: [ADDRESS] , з подальшим забезпеченням батьками неповнолітнього іншим житловим приміщенням, яке придатне до проживання, так як мати [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , батько [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , неповнолітній [PERSON] [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Сім`я [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] без укладеного відповідного договору найму житлового приміщення. Власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] (згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 лютого 2022 року № 300768689) (а.с. 68-70). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня 2002 року [PERSON] успадкувала після померлої [INFO] [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 87). Зареєстроване право власності на вказаний будинок підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 88), на який виготовлений технічний паспорт (а.с. 89-100). Власником квартири [ADDRESS] ) є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 101-103). Зі слів позивачки, у спірному будинку, а саме у його частині, де проживала її покійна сестра, проживають відповідачі та їх неповнолітній син, які вселилися після смерті [PERSON] з дозволу її сина, котрий не прийняв спадщину після смерті матері та ніколи не був співвласником будинку. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Відповідно до частин першої, другої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою\~статті 383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями\~статті 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У\~статті 7 ЖК України\~передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності\~з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних\~\~і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Частиною третьою\~статті 116 ЖК України\~передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Верховний Суд у постанові від 31 березня 2020 року у справі № 630/588/17 (провадження № 61-40350св18) зробив висновок, що самоправними визнаються дії, що свідчать про заняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні. Вселення громадян у житлове приміщення не на підставі ордера, а на підставі іншого адміністративного акта (наприклад, письмового дозволу відповідної посадової особи) або рішення некомпетентного органу і таке інше не є самоуправним вселенням. Якщо ж особа зайняла житлове приміщення без ордера, але на підставі якогось дозволу, така особа не може вважатися такою, що самоправно зайняла житлове приміщення. Суд вважає, що відповідачі вселилися до спірного будинку без будь-яких правових підстав, оскільки таке вселення мало місце після смерті попереднього власника [PERSON] та без згоди теперішнього власника [PERSON] , а тому вони у розумінні вимог\~ЖК України\~не є членами сім`ї власника. Посилання відповідачів на те, що дозвіл на проживання надав їм син померлої [PERSON] , який був її спадкоємцем, суд відхиляє, оскільки останній спадщину не прийняв, незважаючи на те, що рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 27 грудня 2018 року йому було визначено строк для подання заяви про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] тривалістю на два місяці з дня набрання рішенням суду законної сили (а.с. 122-123). Однак, вказаним рішенням [PERSON] не скористався та у строк визначений судом не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини через отриману ним травму голови, про що зазначив у судовому засіданні під час його допиту. Статтею 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. При цьому, відповідно до ч. 1\~ст. 76 цього Кодексу, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК). Враховуючи те, що відповідачі не надали належних, достовірних та допустимих доказів, що вони разом із дитиною вселилися у спірний будинок з дотриманням встановленого порядку, суд вважає, що останні самоправно зайняли жиле приміщення, що є підставою для задоволення позовних вимог [PERSON] . Разом із тим суд враховує наступне. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями. Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінено на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У даній справі, яка розглядається судом установлено, що відповідачі ніколи не були членами родини позивачки, не ведуть з нею спільного господарства. Позивачка не надавала свого погодження на проживання відповідачів в спірному будинку, жодних договірних зобов`язань між сторонами не існує. Таким чином, незважаючи на те, що хоча відповідачі і проживають у спірній квартирі тривалий час разом із неповнолітньою дитиною, але їх перебування в цій квартирі порушує права позивачки як власника на мирне володіння, користування та розпорядження своїм майном, а тому оцінюючи позовні вимоги [PERSON] про виселення [PERSON] , [PERSON] з їх неповнолітнім сином [PERSON] із спірного будинку без надання їм іншого житлового приміщення на предмет пропорційності переслідування легітимної мети у світлі статті 8 Конвенції, суд констатує, що виселення відповідачів із спірної квартири відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що ця квартира не належить відповідачам на підставі права власності, вони ніколи не були зареєстровані в цій квартирі, мають інше зареєстроване місце проживання, а також власне житло, яке хоча тимчасово не придатне для проживання, однак, придбане ними майже два роки тому, при цьому орган опіки та піклування у своєму висновку визнав за доцільне виселення неповнолітнього [PERSON] з подальшим забезпеченням батьками неповнолітнього іншим житловим приміщенням, а тому посилання відповідачів, що виселення неповнолітнього порушить його права суд відхиляє, з урахуванням викладеного вище. Представником позивачки також заявлені вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивачки 8\~000 грн витрат на правничу допомогу, що підтверджується договором про надання правової допомоги від 14 лютого 2023 року, додатковою угодою до договору про надання правової допомоги, актом прийняття-передачі наданих послуг, а саме вартість послуг з підготовки позовної заяви - 5000 грн, участь у розгляді справи в суді першої інстанції 3 000 грн, довідкою адвоката Сакун І.А. про сплату грошових коштів, при цьому судом, відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, враховується категорія справи, її значення для сторін, співмірність даних витрат, які суд вважає завищеними, а тому беручи також до уваги заперечення відповідачки щодо таких витрат, матеріальне становище відповідачів, наявність на утриманні останніх неповнолітньої дитини, вважає такими, що підлягають до задоволенню витрати на правову допомогу у розмірі 5\~000 грн, які слід стягнути з відповідачів на користь позивачки у рівних частках. Оскільки позивачка при подачі позову до суду була звільнена від сплати судового збору, так як є інвалідом ІІ групи, тому він підлягає стягненню з відповідачів у дохід держави по 536,80 грн з кожного.

Outcome: approved