Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-16 00:00:00

У вересні\~2022\~року представник\~позивача [PERSON] \~адвокат Прилепський\~І.А.\~звернувся до\~суду з\~вказаним позовом,\~відповідно до\~якого просить\~суд стягнути\~з відповідачки\~на користь\~свого довірителя\~13\~376,63 доларів США. Стислий виклад позиції сторони позивача у позовній заяві Вимоги позову обґрунтовані тим, що 20.07.2021 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був укладений договір оренди житлового приміщення за адресою: житловий масив « [INFO] », [ADDRESS] . Під час підписання договору позивач передав відповідачці 40000 доларів США в рахунок оплати оренди житла за 12 місяців наперед та 5000 доларів США як залоговий (гарантійний) платіж. Відповідачка не виконала свої зобов?язання за договором оренди та житло в найм позивачеві не передала. Після відмови позивача від договору оренди житлового приміщення цей договір є розірваним, а у відповідачки виникло грошове зобов?язання повернути позивачеві 45\~000 доларів США. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.04.2022 року у справі № 509/3931/21 з відповідачки [PERSON] на користь позивача було стягнуто 1\~206 756 гривень. Таке рішення суду відповідачка виконала у добровільному порядку шляхом перерахування присуджених позивачеві коштів на депозитний рахунку приватного нотаріуса Київського міського округу Русанюка З.З. з подальшим їх перерахуванням 26.07.2022 року на банківський рахунок позивача. Однак, на думку представника позивача таке перерахування відповідачкою 1\~218\~106 гривень на депозит приватного нотаріуса Київського міського округу Русанюка З.З. не може вважатися належним виконанням нею грошового зобов?язання, оскільки такі її дії було вчинено з порушенням вимог діючого законодавства не за місцем виконання зобов`язання, а за місцем її проживання. У день отримання позивачем коштів 26.07.2022 року 1 долар США за курсом НБУ складав 36,5686 гривень. Позивач вважає, що він не отримав справедливого відшкодування сплачених ним раніше відповідачці коштів навіть через повне задоволення його першого позову, вимоги по якому були заявлені у гривневому еквіваленті, оскільки збройна агресія рф проти України, крім іншого, призвела до значного знецінення національної валюти. Таким чином, 26.07.2022 року позивач отримав тільки 33\~000 доларів США. В силу ч.2 ст.625 ЦК України\~він також має право на 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Згідно з наведеними розрахунками 3% річних з простроченої суми 45\~000 доларів США з 04.08.2021 року (наступний день після дня розірвання договору) до 26.07.2022 року (дня отримання позивачем частини коштів) складає 1\~320,41 доларів США, а 3% річних з простроченої суми 12\~000 доларів США з 27.07.2022 року (наступний день після дня отримання частини коштів) до 21.09.2022 року (дня складання позовної заяви) складає ще 56,22 доларів США. Стислий виклад заперечень відповідачки у відзиві на позовну заяву Відповідачка [PERSON] направила до суду свій відзив на позовну заяву, у якому заявлений позов не визнала та проти його задоволення заперечувала, посилаючись на те, що у дійсності позивач прийняв у користування орендоване житлове приміщення. Вона повністю підготувала житловий будинок для здачі в оренду, провела його генеральне прибирання, чистку басейну та інші дії, які вимагали певних фінансових витрат. Однак, наступного дня позивач у телефонній розмові повідомив її про відмову від найму житлового будинку та, знаючи про її перебуваня в Києві, вимагав від неї повернення коштів саме в Одесі. Вона не відмовлялась від розірвання договору в передбачений законом спосіб та не відмовлялась від повернення коштів. Однак, позивач відмовився приїхати до Києва та отримати гроші особисто під розписку. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.04.2022 року вона не оскаржувала, оскільки дійсно мала намір повернути ці кошти. Однак, позивач неодноразово відмовлявся від отримання присуджених йому коштів, не відповідав на дзвінки та не надавав реквізитів свого банківського рахунку. Станом на травень 2022 року місцезнаходження позивача їй було невідомо. Відповідачка вважає, що позивач навмисно ухилявся від прийняття коштів, саме тому вона була вимушена виконати рішення суду за допомогою нотаріуса. Позивач дії приватного нотаріуса Київського міського округу Русанюка З.З. не оскаржував. Раніше позивач вже заявляв позов про стягнення коштів, але саме у національній грошовій валюті. Протягом розгляду справи клопотання про зміну предмету позову сторона позивача не заявляла. Позивач також не оскаржував рішення суду та самостійно отримав гроші з депозиту нотаріуса, чим фактично підтвердив свою згоду з рішенням суду та його виконанням. Коливання курсу долара США до національної валюти не дає підстав заявляти позови про перерахунок коштів. На думку відповідачки позивач звернувся до суду з тим самим позовом, з тих же підстав, маючи намір двічі стягнути заборгованість, хоча наявність виконаного судового рішення припиняє відносини за укладеним договором. На думку відповідачки її обов`язок по сплаті заборгованості позивачеві припинився 31.05.2022 року з передбачених законом підстав. Твердження позивача щодо виконання нею рішення суду саме 26.07.2022 року відповідачка вважає хибними та такими, що спростовуються вимогами законодавства та практикою судів. Сторони не розірвали договір в належний спосіб, оскільки позивач спочатку вимагав повернути кошти терміново та ще й його знайомій, а потім загалі перестав виходити на зв`язок, а тому договір продовжував свою дію. Всупереч вимогам п. 4. З договору позивач не попередив її за 1 місяць про намір розірвати договір. Вона не прострочила виконання зобов`язання з повернення коштів, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 530 ЦК України та п. 4.3 договору, повернення таких коштів могло відбутись не раніше ніж 21.08.2021 року. Відтак, вона не має нести відповідальність за відмову позивача від отримання коштів та навмисне затягування вирішення спору, а вимога позивача про стягнення 3% річних задоволенню не підлягає. Стислий виклад заперечень представника позивача проти відзиву на позовну заяву. Представник позивача направив до суду свої заперечення проти відзиву на позовну заяву у яких зазначив, що на його думку доводи відповідачки проти задоволення позову суперечать фактичним обставинам справи, не засновані на законі, спростовуються матеріалами справи та не можуть бути взяти судом до уваги, оскільки усі основні фактичні обставини справи вже були встановлені та підтверджуються рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.04.2022 року у справі № 509/3931/21.\~В силу\~ч.4\~ст.82\~ЦПК України\~ці преюдиційні\~факти не\~підлягають доказуванню\~у цій\~справі,\~адже їх\~істину вже\~встановлено в\~іншій справі\~між тими\~ж самими\~сторонами та\~немає необхідності\~робити це\~знов,\~тобто піддавати\~сумніву істинність\~і стабільність\~судового акту,\~який вступив\~у законну\~силу. Під час розгляду справи № 509/3931/21 сторони дійсно намагались укласти мирову угоду, у зв?язку з чим сторона позивача 16.11.2021 року зверталась до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову, оскільки відповідачка погодилась\~повернути позивачеві\~грошові кошти\~тільки після\~подання останнім\~до суду\~такої заяви.\~Проте свої\~обіцянки вона\~не виконала, а частини отриманих від позивача коштів вона позбулася тільки 31.05.2022 року, тобто більш ніж за 10 місяців після отримання коштів від позивача. Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення 12000 доларів США як залишку недоотриманих від відповідачки коштів, а заявлені до стягнення 3 % річних мають компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу позивача, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Перерахування відповідачкою 1\~218\~106 гривень, з яких 11\~350 гривень є відшкодуванням судового збору, на депозит приватного нотаріуса Київського міського округу Русанюка З.З. не може вважатися належним виконанням нею грошового зобов`язання, оскільки такі її дії були вчинені без дотримання вимоги п.2 ч.1 ст.537 ЦК України щодо ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання. Сторона позивача не ухилялась від прийняття виконання належним чином, а відсутність подій такого ухилення позбавляє відповідачку надати суду необхідні достовірні докази на підтвердження правдивості таких її тверджень. При цьому відповідачка жодним чином не спростовує факт того, що приватний нотаріус Русанюк З.З. не дотримався вимог п.1.2. глави 21 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, та прийняв від неї грошові кошти не за місцем виконання зобов`язання, а за місцем проживання відповідачки. Відповідно до положень ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином, а не в силу ухвалення рішення суду. На думку представника позивача відповідачка помилково ототожнює виконання рішення суду з повним виконанням нею зобов?язання з повернення коштів. Процесуальні дії суду у справі За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями 03.09.2022 року головуючою для розгляду справи визначена суддя Жижка О.В. Ухвалою судді Жижка О.В. від 03.09.2022 року представнику позивача адвокату Прилепському І.А. відмовлено у задоволенні його заяви про забезпечення позову. Провадження у справі було відкрито ухвалою судді Жижка О.В. від 05.10.2022 року. Ухвалою суду від 31.01.2023 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. Рішенням Вищої ради правосуддя від 09.02.2023 року № 34/0/15-23 [PERSON] була звільнена з посади судді Овідіопольського районного суду Одеської області за власним бажанням. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2023 року матеріали даної цивільної справи передані для розгляду судді Панасенко Є.М. Ухвалою від 14.02.2023 року суддя Панасенко Є.М. прийняв справу до свого провадження, почав підготовче провадження з дня постановлення такої ухвали. Ухвалою суду від 04.04.2023 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання сторони або їх представники не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача адвокат Прилепський І.А. звернувся до суду із заявою про підтримання позову, який просив розглянути у його відсутності. Відповідачка на електронну пошту суду надіслала заяву про проведення судового засідання за її відсутності, просила суд під час прийняття рішення врахувати пояснення та докази викладені у відзиві на позовну заяву. В силу ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали даної справи, а також матеріали цивільної справи Овідіопольського районного суду Одеської області № 509/3931/21, суд вважає, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлені судом фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 20.07.2021 року між сторонами був укладений договір оренди житлового приміщення. Згідно з п. 1.1. даного договору відповідачка як орендодавець передає, а позивач як орендар приймає у тимчасове платне користування житлове приміщення, яке знаходиться за адресою: житловий масив « [INFO] », [ADDRESS] . Згідно з п. 2.2.2. договору відповідачка зобов`язалась за актом приймання-передачі житлового приміщення, який є невід`ємною частиною цього договору, передати позивачеві зазначений об`єкт оренди у строк до 22.07.2021 року За даним договором оренди сторони також узгодили розмір щомісячної орендної плати у сумі, що визначається у гривнях та еквівалентна 3333 доларам США за курсом НБУ на день оплати (п. 3.2 договору). Відповідно до п. 3.3. договору сторони встановили, що для гарантування своєчасності розрахунків та збереження орендованого майна позивач в момент підписання договору оренди передає відповідачці залогову суму в якості гарантійного платежу 5000 доларів США. Відповідно до п.5.5. договору, текст якого виконаний рукописно, позивач передав відповідачці 40000 доларів США в рахунок оплати оренди житла за 12 місяців та 5000 доларів США як заставний (гарантійний) платіж. Обставини передачі позивачем та отримання відповідачкою 45000 доларів США зафіксовані у п. 5.5. договору, який підписаний кожною з сторін 20.07.2021 року особисто. Однак, у подальшому відповідачка не виконала свої зобов?язання за договором оренди та житло в найм позивачеві не передала. 03.08.2021 року позивач повідомив відповідачку про свою повну відмову від договору оренди житлового приміщення та просив повернути отримані нею 20.07.2021 року 45000 доларів США. Факт направлення позивачем повідомлення відповідачці про відмову від договору підтверджується накладною Укрпошти №6504519280205 від 03.08.2021 року, відповідним фіскальним чеком та описом вкладення поштового відправлення. Усі вищенаведені фактичні обставини справи підтверджуються рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.04.2022 року у справі № 509/3931/21, яким був задоволений позов [PERSON] до відповідачки [PERSON] про стягнення 1 206 756 гривень. Зазначене рішення суду сторони не оскаржували та, таким чином воно набуло законної сили. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В силу ч.4 ст.82 ЦПК України преюдиційні факти, що встановлені рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.04.2022 року у справі № 509/3931/21 не підлягають доказуванню у цій справі, адже їх істину вже встановлено в іншій справі щодо спору між тими ж самими сторонами, а суд не має піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вже набув законної сили. У рішенні Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.04.2022 року міститься висновок, що в силу ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова позивача від договору не звільняє відповідачку як винну сторону від обов`язку повернути позивачеві всі отримані за договором кошти у сумі 45000 доларів США, а наявне у позивача суб`єктивне цивільне право щодо отримання зазначених грошових коштів підлягає захисту в судовому порядку в межах заявлених позовних вимог шляхом стягнення з відповідачки на його користь 1 206 756 гривень. З повідомлення представниці відповідачки [PERSON] від 01.06.2022 року, яке було спрямовано на адресу останнього відомого місця проживання позивача, а також на адресу його представника адвоката Прилепського І.А. та до Овідіопольського районного суду Одеської області, вбачається, що рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.04.2022 року було добровільно виконано відповідачкою 31.05.2022 року шляхом перерахування 1 218 106 гривень на депозит приватного нотаріуса Київського міського округу Русанюка З.З.. При цьому позивачеві було запропоновано особисто звернутися до зазначеного нотаріуса, маючи при собі паспорт, довідку про надання коду платника податків та реквізиту рахунку для перерахування грошових коштів. З виписці по картці АТ КБ «Приватбанк» від 20.09.2022 року вбачається, що на картковий рахунок позивача перераховані нотаріусом грошові кошти у розмірі 1 218 106 гривень надійшли 26.07.2022 року. Щодо виниклих між сторонами спірних правовідносин. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ст. 762 ЦК України). Відповідно до ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму. Наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно негайно або у строк, встановлений договором найму (стаття 765 ЦК України). Визначаючи правові наслідки відмови позивача від договору оренди житлового приміщення суд також враховує, що відповідно до ст.615 ЦК України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється. Згідно з ч.3 ст.651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до ч.2 ст.653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Таким чином, після відмови позивача від договору оренди житлового приміщення 03.08.2021 року цей договір є розірваним та виконання сторонами обов`язків за цим договором припинено. Згідно з ст. 766 ЦК України якщо наймодавець не передає наймачеві майно, наймач має право за своїм вибором: 1) вимагати від наймодавця передання майна і відшкодування збитків, завданих затримкою; 2) відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих йому збитків. У ст. 22 ЦК Украі?ни визначено, що особа, якіи? завдано збитків у результаті порушення і?і? цивільного права, має право на і?х відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Оскільки після укладення сторонами договору найму позивач (орендар) на виконання умов цього договору сплатив певні грошові суми, а відповідачка (орендодавець) у порушення умов договору оренди не передала позивачеві об`єкт оренди, після відмови від договору оренди в силу ст.ст. 22, 766 ЦК України позивач вправі вимагати відшкодування збитків у вигляді переданих на виконання договору оренди коштів у повному обсязі, оскільки у даному випадку інше договором або законом не передбачено. Із загальної\~суми у\~45000\~доларів США,\~що були\~передані позивачем\~на виконання\~укладеного договору\~5000\~доларів США\~було отримано\~відповідачкою як\~гарантійний платіж,\~що сплачений\~на підтвердження\~виконання позивачем\~зобов`язань\~за договором\~оренди житла\~та в\~рахунок належних\~платежів у\~разі пошкодження\~орендованого майна\~(п.\~3.3.\~договору).Договір оренди житлового приміщення між сторонами було достроково розірвано, а позивач предметом оренди не користувався, що вказує на наявність правових підстав для повернення цієї суми коштів позивачу. Після укладення договору 40000 доларів США були отримані відповідачкою в рахунок майбутньої оплати оренди житла за 12 місяців, тобто були виплачені позивачем як аванс. Аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року справа № 918/631/19). В силу ст.3607 ЦПК України правові висновки Верховного Суду є обов`язковими для застосування судами. Разом із тим суд враховує, що грошові кошти, які позивач сплатив відповідачці у розмірі 45000 доларів США, є майном у розумінні ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. Зазначена Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною 17.07.1997 року, а також додаткові протоколи до неї (всі з яких ратифіковані Україною), підлягає застосуванню в Україні як частина її національного законодавства згідно із ст.9 Конституції України. Ця Конвенція має вищу юридичну силу по відношенню до всіх актів національного законодавства, за винятком Конституції України. Положеннями ст. 1 Першого протоколу передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У п. 22 Рішення від 08.11.2005 року у справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "власності", яке міститься в ст. 1 Першого протоколу, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Згідно із п. 21 Рішення від 01.06. 2006 року у справі "Федоренко проти України" право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Presses Compania Naviera S.A. v. Belgium, рішення від 20.11.1995 року, серія А, N 332, с.21, п.31). Отже, позивач, укладаючи договір у гривнях в еквіваленті до іноземної валюти - доларах США і сплачуючи 45\~000 доларів США на виконання умов цього договору, у разі розірвання цього договору за вищевказаних обставин не може отримати відшкодування завданих збитків у сумі, меншій, ніж еквівалент у доларах США станом на час ухвалення рішення суду про стягнення цих коштів, а не на день укладення договору. У протилежному випадку позбавлення його такого права було б невиправданим та непропорційним втручанням у мирне володіння своїм майном. Аналогічний висновок про застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.02.2018 року у справі № 487/8461/15-ц. Вирішуючи питання чи дійсно має відповідачка невиконане зобов`язання з повернення позивачеві грошових коштів суд звертає увагу на те, що 18.04.2022 року (тобто на день ухвалення рішення суду від про стягнення з відповідачки на користь позивача 1206756 гривень та судового збору) та 31.05.2022 року (тобто у день перерахування відповідачкою 1218106 гривень на депозит приватного нотаріуса) курс долара США за курсом НБУ був однаковий, а 1 долар США складав 29,2549 гривень. 26.07.2022 року, тобто у день отримання позивачем присуджених судом коштів у розмірі 1 206\~756 гривень, 1 долар США за курсом НБУ складав 36,5686 гривень. Таким чином, 1206756 гривень на момент їх перерахування відповідачкою на депозит приватного нотаріуса 31.05.2022 року складали 41249,71 доларів США, а на момент їх надходження на банківський рахунок позивача 26.07.2022 року - 32999,79 доларів США. Суд погоджується з доводами сторони позивача про те, що внесення 31.05.2022 року відповідачкою 1 218 106 гривень на депозит приватного нотаріуса Київського міського округу Русанюка З.З., не може вважатися належним виконанням нею грошового зобов?язання саме у цей день, оскільки такі її дії було вчинено з порушенням вимог діючого законодавства не за місцем виконання зобов`язання, а за місцем реєстрації її місця проживання. При цьому суд враховує, що будь-які вимоги до визначення місця добровільного виконання рішення суду діючим законодавством не встановлені. Так, згідно з ст.537 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори або на рахунок ескроу в разі: 1) відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання; 2) ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; 3) відсутності представника недієздатного кредитора. Нотаріус повідомляє кредитора у порядку, встановленому законом, про внесення боргу у депозит. Згідно з п.1.1. глави 21 діючого Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Мінюста України від 22.02.2012 року № 296/5, державні та приватні нотаріуси у випадках, передбачених законодавством України, приймають у депозит грошові суми та цінні папери. Відповідно до вимог п.1.2. глави 21 зазначеного Порядку прийняття нотаріусом грошових сум і цінних паперів проводиться за місцем виконання зобов`язання. Згідно з ч.1 ст.532 ЦК України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться: 1) за зобов`язанням про передання нерухомого майна - за місцезнаходженням цього майна; 2) за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі договору перевезення, - за місцем здавання товару (майна) перевізникові; 3) за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі інших правочинів, - за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов`язання; 4) за грошовим зобов`язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання; 5) за іншим зобов`язанням - за місцем проживання (місцезнаходженням) боржника. Зобов`язання може бути виконане в іншому місці, якщо це встановлено актами цивільного законодавства або випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Місце виконання зобов`язань за договором оренди житлового приміщення від 20.07.2021 року сторонами у тексті договору не визначено, критерієм визначення\~місця виконання\~законодавець обрав\~вид зобов`язання,\~обумовлений його\~предметом,\~а місце\~виконання грошового\~зобов`язання визначив за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання (ч.1 ст.532 ЦК України). Відповідно до ст. 85 Закону України «Про нотаріат», нотаріус у передбачених законодавством України випадках приймає від боржника в депозит грошові суми і цінні папери для передачі їх кредитору. Про надходження грошових сум і цінних паперів нотаріус повідомляє кредитора і на його вимогу видає йому грошові суми і цінні папери. Прийняття нотаріусом грошових сум і цінних паперів провадиться за місцем виконання зобов`язання. Згідно з ст. 85 Закону України Про нотаріат нотаріус у передбачених законодавством України випадках приймає від боржника в депозит грошові суми і цінні папери для передачі їх кредитору. Про надходження грошових сум і цінних паперів нотаріус повідомляє кредитора і на його вимогу видає йому грошові суми і цінні папери. Прийняття нотаріусом грошових сум і цінних паперів провадиться за місцем виконання зобов`язання. Пунктом 1.2. глави 21 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, також встановлено, що прийняття нотаріусом\~грошових сум\~і цінних\~паперів проводиться\~за місцем\~виконання зобов`язання. Таким чином, виконання грошового зобов`язання боржником шляхом внесення коштів на депозит нотаріуса не за місцем виконання такого зобов`язання є прямим порушенням ст. 85 Закону України «Про нотаріат», а сам по собі факт того, що боржник використовує спосіб виконання зобов`язання за правилами\~ст. 537 ЦК України не свідчить про те, що він до цього вжив усіх можливих заходів для належного виконання зобов`язання. Крім цього, такі дії відповідачки не відповідають принципу добросовісності. Відповідно до ст. 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом ч. 3 ст. 509 цього Кодексу, відповідно до якої зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Відповідно до ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Суд звертає увагу, що навіть за твердженнями відповідачки вже під час розгляду справи №509/3931/21 раніше позивач відмовлявся приїхати до Києва та отримати належні йому гроші особисто під розписку. Відповідачці було достеменно відомо про те, що позивач проживав у м. Одесі та він є громадянином Молдови. Вочевидь, що необхідність прибуття позивача до м. Києва для особистого отримання коштів обумовлювало виникнення для нього певних незручностей, понесення ним додаткових зайвих витрат коштів, часу та зусиль, але відповідачка до цього поставилась байдуже. Повідомлення представниці відповідачки [PERSON] від 01.06.2022 року про добровільне виконання її довірителькою рішення суду було спрямовано до м. Одеси на адресу останнього відомого місця проживання позивача, а також на адресу його представника адвоката Прилепського І.А. Твердження відповідачки про те, що позивач навмисно ухилявся від прийняття коштів, нічим не підтверджені. Будь-які докази того, що позивач дійсно відмовлявся від отримання присуджених йому коштів, не відповідав на дзвінки та не надавав реквізитів свого банківського рахунку відповідачкою до суду не надані. З іншого боку, у матеріалах цивільної справи № 509/3931/21 зберігається заява представника позивача [PERSON] від 16.11.2021 року про скасування заходів забезпечення позову з посиланням на те, що відповідачка погодилась повернути позивачеві грошові кошти тільки після подання останнім до суду такої заяви. Проте у подальшому представник позивача звернувся до суду із заявою про залишення раніше поданої заяви про скасування заходів забезпечення позову без розгляду, оскільки відповідачка свої\~обіцянки повернути\~кошти не\~виконала. Відповідачка позбулася визначеної судом суми коштів на користь позивача тільки 31.05.2022 року, тобто більш ніж за 10 місяців після отримання їх від позивача, а до позивача ці кошти повернулись тільки за один рік. Відповідно до п. 30.1 ст. 30 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. З врахуванням наведених обставин суд вважає, що належне виконання відповідачкою грошового обов`язку на суму 1218106 гривень відбулось не 31.05.2022 року, тобто не у день перерахування нею коштів на депозит приватного нотаріуса, а лише 26.07.2022 року, тобто у день отримання позивачем присуджених йому судом коштів на свій банківський рахунок. При цьому суд критично оцінює доводи відповідачки про те, що позивач дії нотаріуса не оскаржував та, таким чином, погодився з діями відповідачки щодо виконання нею грошового зобов`язання, оскільки на думку суду це навпаки свідчить тільки про бажання позивача отримати присуджені йому кошти без будь-яких додаткових зволікань. Заявлені до стягнення з відповідачки грошові суми у позовній заяві визначені представником позивача саме у доларах США. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Законом України від 23.09.1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Сторони у справі визначили в договорі розмір щомісячної орендної плати у сумі, що визначається у гривнях та еквівалентна 3333 доларам США за курсом НБУ на день оплати (п. 3.2 договору). Тобто визначальним для сторін договору було визначення конкретного розміру вартості орендної плати саме в доларах США, а матеріалами справи беззаперечно доводиться, що позивач виконував свої грошові зобов?язання за договором також в доларах США. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду (постанова від 04.07.2018 року у справі № 14-134цс18, постанова 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц тощо). Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц міститься правовий висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Таким чином, виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема за договором оренди, не суперечить чинному законодавству. Поряд з цим, суд звертає увагу, що у даному випадку стягнення з відповідачки грошової суми як збитків має бути здійснено не внаслідок порушення нею грошового зобов`язання за договором оренди, а з підстав, що передбачені ст. 766 ЦК України, внаслідок односторонньої відмови позивача від договору оренди, зобов`язання сторін, по якому вже припинились в силу ч.3 ст.651, ч.2 ст.653 ЦК України. Щодо розміру збитків, що підлягають стягненню з відповідачки. При таких обставинах суд вважає, що з огляду на положення ЦК України та необхідність дотримання права позивача на мирне володіння своїм майном належним виконанням зобов`язання відповідачки з відшкодування збитків є повернення нею коштів у розмірі та саме у тій валюті, у якій ці кошти були нею отримані, а не безумовно в національній валюті України. З врахуванням встановлених по справі обставин та вищенаведених висновків щодо виниклих між сторонами спірних правовідносин суд вважає, що оскільки внаслідок розірвання договору оренду у відповідачки виник обов`язок з повернення позивачеві 45000 доларів США, а раніше сплачені відповідачкою на користь позивача 1206756 гривень на момент їх надходження на банківський рахунок позивача 26.07.2022 року складали 32999,79 доларів США, з відповідачки на користь позивача за цим рішенням суду має бути стягнуто різницю цих грошових коштів у межах заявлених представником позивача до стягнення 12000 доларів США. Такий свій висновок суд вважає законним та обґрунтованим, він не тільки підтверджується матеріалами справи, але узгоджується й з одним із основних завдань цивільного судочинства, регламентованого статтею 2 ЦПК України, - справедливості, а також таких засад цивільного законодавства як справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Щодо стягнення 3% річних. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ст.ст. 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц та від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Передбачене ч.2 ст.625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від такої позиції. У ч.2 ст.625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). За результатом перевірки правильності розрахунків 3 % річних, що наведені у позовній заяві, суд з ними погоджується та вважає, що в межах заявлених позовних вимог: - 3% річних з простроченої суми 45 000 доларів США з 04.08.2021 року (наступний день після дня розірвання договору) до 26.07.2022 року (дня отримання частини коштів) складає 1 320,41 доларів США; - 3% річних з простроченої суми 12 000 доларів США з 27.07.2022 року (наступний день після дня отримання частини коштів) до 21.09.2022 року (дня складання позовної заяви) складає 56,22 доларів США. Висновки за результатами розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5, 6 ст.81 ЦПК України). За загальним правилом обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, але й у доведенні їх переконливості. З врахуванням встановлених по справі обставин, оцінив наявні у справі докази окремо та у їх сукупності, суд вважає, що обравши способом захисту права подання позову про стягнення коштів позивач виконав свої процесуальні обов`язки, пов`язані з тягарем доказування по справі, довів перед судом як фактичні, так й правові підстави своїх позовних вимог. Таким чином, загальна сума грошових коштів, що підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, складає 12 000 + 1 320,41 + 56,22 = 13 376, 63 доларів США, що на день ухвалення цього рішення за курсом НБУ складає 13 376,63 х 36,5686 = 489164,63 гривень. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми коштів в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18 висловила правову позиція, відповідно до якої зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В силу ст. ст. 133, 141 ЦПК України, беручи до уваги повне задоволення позовних вимог, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню 4891,70 гривень понесених останнім судових витрат з оплати судового збору, що підтверджені документально.

Outcome: approved