Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

31.01.2023р. [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, поданої до суду 22.02.2023р., просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики № 26022021 від 12.03.2021р. в сумі 70 170 грн. 34 коп., з яких: 55 000 грн. 00 коп. - основний борг, 15 170 грн. 34 коп. - проценти. Позов обґрунтований тим, що 12.03.2021р. між ним та відповідачем було укладено договір позики № 26022021 (далі - договір позики) за умовами якого сторони визначили суму позики - 55 000 грн. 00 коп., строк повернення позики - 12 місяців з моменту її отримання, порядок повернення позову - одноразово в повному обсязі, процентну ставку - 23% річних, які нараховують на суму позики, порядок сплати процентів - щоквартально (п.п. 1.1, 3.1, 3.2, 2.1, 3.4 договору позики). 12.03.2021р. на виконання договору позики готівкові грошові кошти в розмірі 55 000 грн. 00 коп. були передані від позивача відповідачеві, що стверджується розпискою від 12.03.2021р. За договором позики сума боргу мала бути повернута 12.03.2022р. За цим же договором виплата процентів мала бути вчинена щоквартально, а саме: 31.03.2021р. - в сумі 658 грн. 49 коп., 30.06.2021р. - в сумі 3 153 грн. 84 коп., 30.09.2021р. - в сумі 3 188 грн. 49 коп., 31.12.2021р. - в сумі 3 188 грн. 49 коп., 12.03.2022р. - в сумі 2 460 грн. 68 коп. Всього за період з 12.03.2021р. по 12.03.2022р. - сумі 12 650 грн. 00 коп. На виконання умов договору позики відповідач здійснив наступні платежі: 30.03.2021р. - в сумі 659 грн. 00 коп., 28.06.2021р. - в сумі 3 163 грн. 00 коп., 30.09.2021р. - в сумі 3 188 грн. 49 коп., 23.12.2021р. - в сумі 3 188 грн. 49 коп. Всього сплатив процентів в сумі 10 198 грн. 98 коп. На підставі вищевикладеного позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики станом на 14.03.2023р. в сумі 70 170 грн. 34 коп., з яких: 55 000 грн. 00 коп. - основний борг, 2 451 грн. 02 коп. - несплачені проценти за період з 12.03.2021р. по 12.03.2022р., 12 719 грн. 32 коп. - несплачені проценти за період з 12.03.2022р. по 14.03.2023р. При цьому, щодо нарахування процентів після закінчення строку позики, позивач посилався на ст. 1048, ч. 1, 1050 ЦК України, а також рішення Конституційного Суду України № 6-р (ІІ)/2022 від 22.06.2022р., в якому суд зазначив, що приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України, першого речення ч. 1 ст. 1050 ЦК України та ч. 1 ст. 1048 ЦК України регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними, адже за загальним правилом (ч. 1 ст. 622 ЦК України), якщо інше не встановлено в договорі або законі, застосування заходів цивільної відповідальності не звільняє боржника від виконання зобов`язань за договором в натурі. Тобто припис ст. 1050 ЦК України не обмежує права на отримання процентів як плати за користування кредитом. На обґрунтування вимог в цій же частині позивач зазначив, що у п. 2.1 договору сторони визначили право позивальника на отримання процентів в розмірі 23 процента річних, які нараховуються на суму позики, а також у пункті 5.1 договору погодили, що договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань за ним в повному обсязі. Відтак, вбачається, що сторони жодним чином не обмежили строк нарахування процентів та проценти мають нараховуватися на суму позики до моменту повернення боргу. Отже порушення позивальником строку повернення позики, та як наслідок виникнення права позикодавця на застосування заходів цивільної відповідальності, жодним чином не звільнило боржника від виконання договору, зокрема в частині сплати процентів за період після дати повернення позики. 19.04.2023р. представник відповідача [PERSON] подав до суд відзив на позовну заяву, в якій просить позовні вимоги задовольнити частково, а саме: стягнути з відповідача основний борг в сумі 55 000 грн. 00 коп., в задоволенні вимог в частині стягнення процентів - відмовити. Відзив обґрунтований тим, що [PERSON] дійсно писав боргову розписку та укладав договір позики з позивачем. Однак умови зазначені у позовній заяві не відповідають дійсності. А саме відповідач писав боргову розписку та укладав договір позики, згідно яких він брав дану позику не під 23% річних, а під 18% річних, через, що існують сумніви в достовірності зазначених даних у позовній заяві та доданих до неї копіях документів. Крім того, відповідач здійснював оплату процентів за умовами договору позики, остання оплата була здійснена ним 31.12.2021р., однак позивач після виникнення заборгованості за договором позики жодного разу не намагався врегулювати спір, та з моменту виникнення заборгованості до моменту подачі позовної заяви до суду минув рік, що на думку представника відповідача свідчить про навмисне невживання позивачем заходів по стягненню заборгованості в досудовому порядку та сприяння ним збільшенню боргу. А тому, на підставі ч. 2 ст. 616 ЦК України, яка визначає, що суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов`язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення, сторона відповідача просить зменшити суму розміру процентів. 21.04.2023р. позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що вимога відповідача щодо зменшення процентної ставки до 18% є безпідставною, так як з оригіналів боргової розписки, договору позики вбачається, що сторонами була погоджена процента ставка в розмірі 23%. Крім того вказує, що відповідач фактично визнав своїми діями застосування процентної ставки у розмірі 23 %, оскільки щоквартально, відповідно до умов договору, здійснював виплату процентів, застосовуючи при розрахунку ставку 23%, а не 18%. Щодо вимог сторони відповідача про відмову у стягнення процентів на тій підставі, що позивач нібито не вжив заходів для запобігання збиткам, позивач зазначав, що ним взагалі не ставилася вимога про стягнення збитків, пені, а тому немає суми, яка б могла би бути зменшена. При цьому проценти є платою за користування чужими грошовими коштами, а не збитками. Та чинним законодавством не встановлено обов`язку позикодавця нагадувати позичальнику про існування заборгованості, не містить такі умови і договір позики, в якому, крім іншого, були погоджені строки надання позики - 12 місяців. Позичальнику були відомі банківські реквізити позикодавця, що підтверджується фактом оплати процентів, та позичальник міг погасити борг у будь-який момент задля уникнення нарахування додаткових процентів. Зазначав, що відповідачем був створений груповий чат для спілкування з кредиторами у Телеграм, учасниками якого є 103 особи, та у груповому часті наявні коментарі і відео звернення відповідача щодо відсутності грошових коштів, неможливості повернення їх, перенесення строків повернення коштів. 18.05.2023р. представник відповідача [PERSON] подав до суд заперечення на відповідь на відзив, які за своєю суттю є аналогічними доводам зазначеним у відзиві. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. При цьому пояснив, що нарахував відповідачу проценти за період з 12.03.2022р. по 14.03.2023р. на підставі умов договору позики, оскільки сторони іншого не передбачили. Представник відповідача [PERSON] просив задовольнити позов в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 55 000 грн. 00 коп., а в задоволенні вимог в частині стягнення процентів - відмовити. Відповідач в судові засідання, призначенні на 14.03.2023р., 04.04.2023р., 03.05.2023р. та 18.05.2023р., не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки не повідомив. З огляду на приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без участі відповідача за наявними у справі доказами, оскільки неявка останнього не перешкоджає судовому розгляду справи по суті. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленим таке. Так як вбачається з матеріалів справи, 12.03.2021р. між позивачем (позикодавець) та відповідачем (позивальник) було укладено договір позики № 26022021, відповідно до п. 1.1 розд. 1, п. 2.1 розд. 2, п.п. 3.1, 3.2, 3.4, 3.6, розд. 3, п. 5.1 розд. 5, якого позивач передає відповідачеві власні грошові кошти в сумі 55 000 грн. 00 коп., та має право на отримання від відповідача відсотків від суми позики в розмірі 23 відсотки річних, які нараховуються на суму позики. Позивач надає позику одноразово, одночасно з підписанням договору, в готівковій формі, з видачею розписки. Строк на який надається позика складає 12 місяців з моменту її отримання позивачем. Позика має бути повернута одночасно в повному обсязі. Позивач виплачує відповідачеві відсотки щоквартально. Відсотки нараховуються виходячи із розміру позики, вказаного у договорі, в національній валюті України. Договір набирає законної сили з моменту його укладення і діє до моменту виконання сторонами в повному обсязі зобов`язань за цим договором. У пункті 4.1 розділу 4 договору позики сторони визначили умови забезпечення повернення позики, - за порушення зобов`язань за договором позичальник несе відповідальність згідно з законодавством України. 12.03.2021р. відповідачем було надано позивачеві власноручно написану та підписану розписку в тому, що він, [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий 18.05.2007р. Врадіївським РВ УМВС України в Миколаївській області, ідентифікаційний номер [NUMBER] , отримав від [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий 20.05.2004р. Центральним РВ Сімферопольського МУРУ МВС України в Криму, ідентифікаційний код [NUMBER] , в позику готівкові грошові засоби в розмірі 55 000 грн. Строк позики складає 12 місяців. Зобов`язується виплатити відсоток в розмірі 23% річних. Відсотки зобов`язується виплачувати щоквартально. У період з 30.03.2021р. по 23.12.2021р. відповідач здійснив платежі на погашення процентів за договором позики в сумі 10 198 грн. 98 коп., а саме: 30.03.2021р. - в сумі 659 грн. 00 коп., 28.06.2021р. - в сумі 3 163 грн. 00 коп., 30.09.2021р. - в сумі 3 188 грн. 49 коп., 23.12.2021р. - в сумі 3 188 грн. 49 коп., що підтверджується виписками про рух коштів по картці позивача від 19.04.2023р., та не заперечується представником відповідача. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення отриманих за договором позики коштів не виконав, у зв`язку з чим, за розрахунком позивача, станом на 14.03.2023р. за ним рахується заборгованість в сумі 70 170 грн. 34 коп., з яких: 55 000 грн. 00 коп. - основний борг; 2 451 грн. 02 коп. - проценти нараховані в період з 12.03.2021р. по 12.03.2022р., 12 719 грн. 32 коп. - проценти нараховані в період з 12.03.2022р. по 14.03.2023р. Встановивши вказані обставини, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів. Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частинами 1 та 3 ст. 1049 ЦК України, визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, і за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк і термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики укладеним у письмовій формі, зміст якого, як і складена позичальником розписка, підтверджують факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, які позичальником позикодавцеві не повернуті. З вищевикладеного в сукупності вбачається, що вимога позивача про стягнення з відповідача неповернутої суми позики в розмірі 55 000 грн. 00 коп. є законною та обґрунтованою, а відтак такою, що підлягає задоволенню. Щодо заявлених вимог про стягнення процентів за користування позикою в сумі 2 451 грн. 02 коп. за період з 12.03.2021р. по 12.03.2022р. (строк надання позики), то суд приходить до такого висновку. У договорі позики сторонами узгоджені розмір процентів - 23% річних, порядок їх нарахування - на суму позики, виходячи із розміру позики, вказаного у договорі, в національній валюті України, та порядок їх сплати - щоквартально. Вказані умови щодо розміру позики, строку її надання, розміру процентної ставки, строків повернення процентів, погоджені відповідачем і у виданій ним на ім`я позивача розписці від 12.03.2021р. Отже розмір процентів від суми позики визначеної договором як 55 000 грн. 00 коп., розрахований за процентною ставкою 23% річних у період з 12.03.2021р. по 12.03.2022р. становить 12 650 грн. 00 коп. З врахуванням сплати позивачем в рахунок процентів за договором позики коштів в сумі 10 198 грн. 98 коп., несплачена відповідачем сума процентів за період з 12.03.2021р. по 12.03.2022р. становить 2 451 грн. 02 коп. (12 650 грн. 00 коп. - 10 198 грн. 98 коп.). А тому вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за період з 12.03.2021р. по 12.03.2022р. в сумі 2 451 грн. 02 коп. підлягають задоволенню. Водночас щодо заявлених вимог про стягнення процентів нарахованих після закінчення строку позики, на суму позики за визначеною сторонами у договорі процентною ставкою 23% річних за період з 12.03.2022р. по 14.03.2023р. в сумі 12 719 грн. 32 коп., суд приходить до такого висновку. У Постанові Великої Палати Верховного суду від 05.04.2023р. у справі № 910/4518/16 зазначено про те, що зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за "користування кредитом" поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що підхід, за якого проценти за "користування кредитом" могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за "користування кредитом", розмір якої не може бути зменшений судом. А тому твердження позивача про те, що проценти за "користування кредитом" нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння ним правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України. З дослідженого судом договору позики не вбачається, що при його укладенні сторони встановили нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі після закінчення строку кредитування, та у ньому ж лише передбачили тільки проценти за користування кредитом. При цьому нарахування процентів за період з 12.03.2022р. по 14.03.2023р. позивач здійснював на підставі умов договору позики, які визначають порядок нарахування та сплати відсотків за користування позикою, а не в порядку, визначеному ст. 625 ЦК України. А тому в задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача процентів за період з 12.03.2022р. по 14.03.2023р. в сумі 12 719 грн. 32 коп. слід відмовити. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 073 грн. 60 коп., понесені позивачем при подачі позову до суду, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 878 грн. 95 коп. (81,87%).

Outcome: partial