Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] , зареєстрованого 15 вересня 2017 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у м. Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області, а/з № 465, та залишити проживати малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , з матір`ю, в обґрунтування чого посилалася на те, що з листопада 2022 року сторони проживають окремо, фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені. Ухвалою суду від 27 січня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 19). 15 лютого 2023 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з заявою про надання сторонам строку для примирення протягом шести місяців (а.с. 23, 24). Представник позивачки - адвокат Чернишов К.О. надав суду пояснення, в яких просив відмовити у задоволенні клопотання [PERSON] щодо надання часу для примирення (а.с. 27). Ухвалою суду від 24 лютого 2023 року судом наданий сторонам строк для примирення тривалістю один місць - до 24 березня 2023 року (а.с. 28). 28 лютого 2023 року відповідач [PERSON] подав суду відзив, в якому вважав, що підстави для розірвання шлюбу відсутні, в обґрунтування чого посилався на те, що влітку 2022 року відносини між сторонами погіршилися. Для збереження сім`ї відповідач звернувся до психолога ГОПР «Соломон», щомісяця перераховував аліменти дружині на утримання дитини. На теперішній час дружина повернулася з дитиною до м. Харкова, а він залишився проживати у м. Кропивницькому (а.с. 32, 33). Ухвалою суду від 24 березня 2023 року поновлено провадження у справі (а.с. 42). 29 березня 2023 року відповідач повторно звернувся до суду з заявою про надання сторонам строку для примирення протягом шести місяців (а.с. 47). 03 травня 2023 року представник позивача подав до суду уточнену позовну заяву, в якій посилався на те, що майже одразу після реєстрації шлюбу між сторонами за час спільного проживання постійно виникали сімейні сварки, погіршилися взаємовідносини, що призвело до відсутності любові та взаєморозуміння. Починаючи з серпня 2022 року сторони проживають окремо і позивачка вважає, що будь - яке налагодження стосунків та збереження шлюбу є неможливим (а.с. 54-56). Позивачка та її представник в судове засідання не прибули, звернулися до суду з клопотанням про розгляд справи за їх відсутності, в якому позов підтримали. Відповідач в судове засідання повторно не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про що свідчить довідка про доставку СМС повідомлення та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з судовою повісткою, причину неявки суду не повідомив, заяв про відкладання розгляду справи від нього до суду не надходило (а.с. 52, 62). Клопотання відповідача від 29 березня 2023 року про повторне надання сторонам строку для примирення задоволенню не підлягає, оскільки судом надавався сторонам строк для примирення, протягом якого вони шлюбні стосунки не поновили. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд доходить таких висновків. Приймаючи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, а також те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання суду не надав, на підставі ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд доходить такого висновку. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 15 вересня 2017 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у м. Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області, а/з № 465 (а.с. 11). Від спільного життя сторони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] (а.с. 12). За час спільного проживання між сторонами виникали сімейні сварки, погіршилися взаємовідносини, що призвело до втрати любові та взаєморозуміння. Починаючи з серпня 2022 року сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені. Малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю. Відповідач надає допомогу позивачці на утримання їх дитини. Ці обставини встановлені судом на підставі копій квитанцій, наданих відповідачем (а.с. 36-41). Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на встановлені судом обставини, фактичні взаємини подружжя, а саме: відсутність взаєморозуміння, припинення ведення сторонами спільного господарства та припинення шлюбно - сімейних стосунків, суд вбачає всі підстави для розірвання шлюбу, оскільки стосунки, які існують між позивачем та відповідачем формальні, виключають можливість збереження шлюбу в його дійсному розумінні та сенсі, а також суперечать інтересам позивачки, що має істотне значення. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звернулася до суду з заявою про розірвання шлюбу, в якій і виклала прохання про визначення місця проживання дитини (а.с. 1-3, 54-56). Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування, представлений належною юридичною особою, у справу не вступав, з заявою про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, органу опіки та піклування позивачка та її представник в порядку ч. 1 ст. 53 ЦПК України до суду не зверталися. Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2018 року в справі № 344/2561/16-ц, провадження № 61-12422св18 вказав, що рішення про розірвання шлюбу за своєю правовою природою не є судовим рішенням про визначення місця проживання дитини у розумінні статті 19 СК України. Відповідно до частини четвертої зазначеної статті при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Рішення про визначення місця проживання дитини не може бути ухвалено лише на підставі заяви позивачки, без участі органу опіки та піклування, яким не складено відповідний письмовий висновок, умови проживання дитини з матір`ю судом не досліджувались, таким обставинам належної оцінки не було надано. З урахуванням викладеного вище, суд звертає увагу позивачки, що питання про місце проживання дитини має вирішуватись в межах самостійного позовного провадження. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивачки сплачену суму судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved