Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про вселення до житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги аргументує тим, що з 2005 року проживала разом з відповідачем однією сім?єю та здійснювали поточний ремонт та обслуговування спірного житлового будинку та іншого домашнього господарства. В 2016 року її син розпочав будівництво прибудови до спірного будинку по [ADDRESS] і на даний час будівництво не завершене та не введене в експлуатацію. В 2017 році вони одружились з відповідачем. Отже, позивачка вважає дане майно спільною власністю подружжя і підлягає вселенню до спірного будинку. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, також стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог позивача за їх безпідставністю та просив відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові докази у справі, встановив наступне. \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] , перебувала у фактичних сімейно-шлюбних відносинах з відповідачем з 2005 року. З 2017 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Рішенням Корюківського районного суду від 11 квітня 2023 року, яке набрало законної сили їх шлюб розірвано. \~ \~ \~ \~До реєстрації цього шлюбу позивач перебувала із відповідачем [PERSON] в цивільному шлюбі із грудня 2005 року та разом із ним вела спільне сімейне домашнє господарство по [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ [INFO] померла колишній власник цього домоволодіння, - [PERSON] , а тому через шість місяців за заповітом відповідач [PERSON] отримав дане домоволодіння у спадщину. \~ \~ \~ \~Із грудня 2005 року позивач разом із відповідачем [PERSON] здійснювали поточний ремонт та обслуговування житлового будинку та іншого домашнього гос\-подарства. \~ \~ \~ \~В 2016 році рідний син позивачки [PERSON] та відповідач розпочали будівництво прибудови до житлового будинку по [ADDRESS] і на даний час будівництво це не завершено і прибудова не введена в експлуатацію. \~ \~ \~ \~Дані обставини сторонами не заперечувалися. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~ч.1\~ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Як встановлено судом, відповідач у 2005 році набув права власності на спірний будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] як на спадкове майно на підставі заповіту. Відповідно до п. п. 1,2 ч.1 ст. 57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним до шлюбу та набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Отже твердження позивачки про те, що спірний будинок є майном набутим подружжям за час шлюбу є необґрунтованим. Відповідно до ч.1 ст. 321 Цивільного Кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 32 Цивільного Кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном. Враховуючи, що позивачка вселилась в будинок позивача в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула права користування чужим майном яке по своїй суті є сервітутом. Сервітут у свою чергу є правом обмеженого користування чужим майном в певному аспекті, не пов?язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 406 Цивільного Кодексу України сервітут припиняється у разі припинення обставин, яка була підставою для встановлення сервітуту. Таким чином, з моменту розірвання шлюбу позивачка втратила право на проживання у спірному будинку, який є приватною власністю позивача. Крім того, згідно наданої відповідачем домової книги, позивачка з 23.05.2023 року знята з реєстрації зі спірного будинку. За приписами ч.1 ст. 62 Сімейного Кодексу України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, за умови встановлення юридичного факту проживання сторін однією сім`єю до укладання шлюбу та доведеності умов визначених ч.1 ст. 62 Сімейного Кодексу України в судовому порядку можливо визнання спірного будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що в свою чергу не було предметом даного позову. З огляду на викладене, підстав для задоволення позову, суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed