Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

24 серпня 2022 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення сплаченої суми авансу в сумі 10 000 доларів США за попередніми договором від 30.12.2021 року, а також судових витрат. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що між нею та відповідачкою 30.12.2021 року було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого вони сторони домовились в строк до 30.03.2022 року укласти договір купівлі-продажу квартири належної [PERSON] квартири [ADDRESS] . На виконання вказаного попереднього договору, позивачкою було сплачено відповідачці в якості авансу грошові кошти в сумі 272077,00 гривень, що на день сплати складало еквівалент 10 000,00 доларів США. Однак, у визначений сторонами строк, як стверджує позивачка, вони вказаний договір не уклали, з підстав не виконання відповідачкою взятих на себе обов`язків. За наслідком не виконання обов`язків з укладення договору купівлі-продажу в погоджений строк, позивачка зазначає, що надала вимогу [PERSON] про повернення отриманих грошових коштів в сумі 10000,00 доларів США, отриманих в якості авансу. Однак, відповідачкою в добровільному порядку грошові кошти не повертаються. Вказані обставини, як зазначає позивачка, стали підставою для звернення до суду з цим позовом. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 07.09.2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання, з повідомленням сторін по справі. 10.10.2022 року до суду надійшла заява від представника позивача про забезпечення позову шляхом встановлення заборони продажу квартири [ADDRESS] . Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 12.10.2022 року вказану заяву [PERSON] про забезпечення позову, залишено без задоволення. 28.11.2022 року до суду від представника відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позову, з підстав його необґрунтованості. В обґрунтування заперечень проти задоволення позову, представник стверджує, що у грудні 2021 року за наслідком огляду громадянкою [PERSON] належної відповідачці квартири [ADDRESS] , вказаною громадянкою було прийнято рішення про її придбання. Однак, в подальшому з підстав відсутності достатніх коштів на придбання нерухомості, для чого вказаній громадянці необхідно було здійснити дії з продажу власного їй майна, ними було прийнято рішення про укладення попереднього договору купівлі-продажу. У приватного нотаріуса, під час укладення попереднього договору, як стверджує сторона відповідача, [PERSON] попросила укласти цей договір з громадянкою [PERSON] , з власних мотивів. За наслідком укладення попереднього договору з [PERSON] , зі сторони майбутнього покупця було передано [PERSON] грошові кошти в сумі 10000,00 доларів США. Також представник зазначає, що [PERSON] обіцяла передати грошові кошти в якості завдатку, ані в якості авансу. В подальшому, як стверджує представник відповідача, приймаючи, що фактичним покупцем була [PERSON] , відповідачка здійснювала контактування саме з останньою. Під час телефонних розмов, як стверджує [PERSON] , а саме 21.04.2022 року [PERSON] повідомила її про зміну обставин та відмову від придбання квартири, за наслідком чого вимагала повернення переданої суми авансу. Однак, як стверджує представник відповідача, приймаючи, що [PERSON] вже на той час віддала отримані за цим договором грошові кошти в якості авансу за іншою угодою, а також оскільки невиконання умов попереднього договору укладеного з [PERSON] з укладення основного договору купівлі-продажу квартири, відбулось внаслідок відмови від придбання квартири з боку [PERSON] , вважає відсутніми підстави для повернення грошових коштів. Також, представник зазначив у відзиві на позовну заяву, що [PERSON] не відмовляється від укладення основного договору купівлі-продажу, на виконання укладеного попереднього договору купівлі-продажу, за наслідком чого відсутні підстави для задоволення позову. 28.11.2022 року до суду від представника відповідача надійшла заява про виклик свідків. 21.03.2023 року до суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява від представника відповідача про забезпечення позову шляхом допиту свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з посиланням на те, що свідки можуть підтвердити факт відсутності умисного ухиляння [PERSON] від укладання договору купівлі - продажу квартири та виконання всіх обовязків Попереднього договору купівлі - продажу від 30.12.2021 та бажання і можливість продати квартиру Позивача навіть на теперішній час, а також факт умисного ухиляння від укладення договору купівлі - продажу та невиконання обовязків, передбачених попереднім договором купівлі - продажу від 30.12.2021 стороною Позивача, які мають значення для вирішення зазначеної справи. В судовому засіданні 22.03.2023 року представник відповідача зазначив, що просить суд здійснити розгляд поданої заяви про забезпечення доказів шляхом допиту свідків, а раніше подану заяву про допит свідків не розглядати. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 22.03.2023 року заяву представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення доказів шляхом допиту свідків по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, залишено без задоволення. 05 травня 2023 через підсистему «Електронний суд» надійшла заява від представника відповідача про проведення судового засідання призначеного на 23.05.2023 року в режимі відеоконференції. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 09.05.2023 року судове засідання по цивільній справі №947/18745/22, яке призначене на 23 травня 2023 року о 14 годині 00 хвилин, вирішено провести в режимі відеоконференції за допомогою системи EasyCon на офіційному порталі судової влади www.court.gov.ua, за участі представника відповідача - [PERSON] (електронна адреса, за якою зареєстрований представник відповідача в системі EasyCon - « [INFO] »). В судове засідання призначене на 23.05.2023 року з`явився представник позивача, який позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити. Представник відповідача в судове засідання призначене на 23.05.2023 року в режимі відеоконференції, не з`явився та до відеоконференції не долучився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце проведення судового засідання, про причини неявки суд не повідомив. У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Одночасно судом враховується, що у відповідності до ч.5 ст. 212 ЦПК України, ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву. З урахуванням викладених положень процесуального законодавства, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 23.05.2023 року за відсутності сторони відповідача по справі. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі наявні в матеріалах справи докази, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 30 грудня 2021 року між громадянкою [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було укладено попередній договір, посвідчений у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н.Г., зареєстрований в реєстрі за №4389. За умовами вказаного договору, [PERSON] зобов`язується продати, а [PERSON] зобов`язується купити квартиру [ADDRESS] . Сторони домовились, що продаж вищезазначеної нерухомості буде здійснено за 2 312 654,50 гривень, що в еквіваленті складатиме 85 000,00 доларів США. [PERSON] отримала від [PERSON] в рахунок майбутнього продажу вказаної в цьому договорі нерухомості в якості авансу грошову суму у розмірі 272077,00 гривень, що в еквіваленті складає 10 000,00 доларів США, за курсом НБУ станом на день укладення договору, повністю до підписання цього договору. За умовами договору, [PERSON] зобов`язується продати та підписати договори купівлі-продажу вказаної нерухомості не пізніше 30 березня 2022 року, а [PERSON] зобов`язується купити та підписати договори купівлі-продажу вказаної в цьому договорі нерухомості не пізніше 30 березня 2022 року. Пунктом 11 договору сторони передбачили, що сторони попереджені про те, що сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладання договору купівлі-продажу, передбаченого цим договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, штрафні санкції, а саме: - в разі, якщо [PERSON] відмовляється продавати вказане майно, то сума авансу, зазначена в пункті 4 цього договору, повертається [PERSON] в подвійному розмірі; - в разі, якщо [PERSON] відмовиться придбати вказане майно, то сума авансу, зазначена в пункті 4 цього договору, залишається [PERSON] . У пункті 12 обумовлено, що сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим договором, якщо це невиконання стало наслідком обставин непереборної сили, які виникли після укладення договору в результаті подій надзвичайного характеру, які сторони не могли ні передбачити, ні запобігти розумними мірами. Згідно з пунктом 13, зобов`язання, встановлені цим договором, припиняються за умови укладення договору купівлі-продажу вищевказаної нерухомості, або якщо жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію пропозицію про його укладення до 30.03.2022 року, або при настанні обставин вказаних в пункті 11, 12 цього договору. Під час розгляду справи, сторонами, зокрема відповідачкою та її представником було визнано укладення вищевказаного договору, отримання грошових коштів в сумі 10000,00 доларів США, а також факт не укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , в строк до 30.03.2022 року та станом на час розгляду справи судом. Приймаючи визнання відповідачкою вказаних обставин, у відповідності до положень ч.1 ст. 82 ЦПК України, ці обставини додатковому доказуванню не підлягають. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відносини з укладення попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна регулюються ст. 635 ЦК України та параграфом 1 Глави 54 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України, попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно положень ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до частин першої, третьої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому, для попереднього договору, наряду з іншими його умовами повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору. Тобто, у попередньому договорі, крім основного зобов`язання, може бути передбачена відповідальність сторін з того, чи іншого питання, зокрема за неналежне виконання зобов`язання у виді штрафних санкцій. Як вбачається, в цій справі, сторонами 30.12.2021 року укладено попередній договір, який містить умови щодо усіх істотних умов майбутнього договору купівлі-продажу нерухомого майна, предмет об`єкту нерухомого майна, його ціну, строк укладення основного договору, а також відповідає за формою майбутньому договору купівлі-продажу, а саме враховуючи його нотаріальне посвідчення, за наслідком чого суд вважає, що укладений 30.12.2021 року попередній договір є попереднім договором купівлі-продажу, у відповідності до положень ст. 635 ЦК України, що також визнано сторонами договору. У матеріалах справи відсутні будь-які докази тих обставин, що в період часу з 30.12.2021 року до 30.03.2022 року [PERSON] висловлювала намір виконати вимоги договору, здійснювала повідомлення позивачки про дату, час і місце укладення основного договору купівлі-продажу, а [PERSON] - ухилилась від придбання нерухомого майна. За наслідком чого, суд вважає безпідставними заперечення сторони відповідача, зо договір купівлі-продажу, на виконання попереднього договору, не укладено саме з вини та ухилення від його укладення з боку [PERSON] . Приймаючи визнання сторонами факту не укладення основного договору, на виконання умов попереднього договору, з урахуванням пункту 13 спірного договору, попередній договір припинився 30.03.2022 року. Як вже судом встановлювалось за попереднім договором від 30.12.2021 року, [PERSON] отримано грошові кошти в сумі 272077,00 гривень, що складало еквівалент 10000,00 доларів США, Крім того, стороною відповідача під час розгляду справи було визнано, що [PERSON] було отримано саме 10 000,00 доларів США. Одночасно суд вважає безпідставними доводи відповідача, що спірний попередній договір від 30.12.2021 року був укладений між [PERSON] та фактично [PERSON] , за дорученням якої діяла [PERSON] , оскільки не підтверджені жодним доказом в порушення ч.1 ст. 81 ЦПК України, а договір є чинним та не оскаржений жодною з його сторін. За наслідком чого, судом встановлено, що за попереднім договором від 30.12.2021 року, [PERSON] отримано саме від [PERSON] в якості авансу грошові кошти в сумі 10 000,00 доларів США. Щодо доводів відповідача про отримання грошових коштів за попереднім договором від 30.12.2021 року, саме в якості завдатку, ані авансу, суд вважає безпідставними з огляду на наступне. Як вже встановлено судом, сторонами правочину безпосередньо обумовлено у договорі, що грошові кошти за цим договором передаються саме в якості авансу, що свідчить про узгодження сторонами виду переданих коштів. Крім того, зазначені кошти не можуть вважатись завдатком, приймаючи що договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири між сторонами укладено не було, а тому передані грошові кошти є авансом, який підлягає поверненню у зв`язку із не укладенням договору купівлі-продажу незалежно від того, з чиєї вини він не був укладений. Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/1084/18, який є обов`язковим на підставі положень ч.4 ст.263 ЦПК України, аванс є звичайною сумою попередньої оплати за договором, яка не виконує забезпечувальної функції, властивої завдатку. У разі невиконання зобов`язання, по якому передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила. Крім того, слід зазначити, що аналогічний правовий висновок викладено і у постанові Верховного Суду України від 13.02.2013 року в справі №6-176цс12. Зокрема, Судова палата в цивільних справах Верховного Суду України зазначає, що згідно із ч. 2ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника за попереднім договором платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Законом не передбачено, що якщо аванс згідно з умовами попереднього договору був переданий, а зобов`язання не виконано, тобто основний договір у визначений попереднім договором строк не укладений, то аванс залишається у сторони, яка його отримала. Така умова попереднього договору суперечить вимогам чинного законодавства. В ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 березня 2012 року, від 14 березня 2012 року, від 27 липня 2011 року у справах про стягнення авансових платежів, сплачених за попередніми договорами і розірвання таких договорів суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що в разі не укладення сторонами основних договорів у строк, визначений попередніми договорами, передані позивачами в рахунок оплати за основними договорами грошові кошти є відповідно дост. 570 ЦК України не завдатком, а авансом і підлягають поверненню особам, які їх сплатили. Враховуючи викладене, судом встановлено, що між сторонами була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу квартири, позивач у рахунок попередньої оплати вартості зазначеного нерухомого майна передав відповідачу грошову суму в розмірі 272077,00 грн, що на день укладення договору еквівалентно 10 000,00 дол. США, як авансовий платіж в рахунок сплати вартості об`єкту нерухомого майна, однак основний договір купівлі-продажу не був укладений, тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача внесеного позивачем авансу. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 13 лютого 2013 року в справі № 6-176цс12, від 25 вересня 2012 року в справі № 6-82цс13 та підтриманий Верховним Судом, зокрема, у постановах від 27 травня 2020 року в справі № 757/76875/17-ц, від 30 жовтня 2019 року в справі № 523/15764/16-ц, від 30 січня 2019 року в справі № 461/5297/16-ц, від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18, від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14. При цьому, відсутність вини у неукладенні договору купівлі-продажу правового значення не мають та не можуть бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку повернути сплачений за попереднім договором аванс, оскільки чинним законодавством не передбачено залишення авансу або його частини у сторони попереднього договору у випадку неукладення основного договору. В силу положень частини третьої статті 635 ЦК України припиняються зобов`язання сторін укласти основний договір, що унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення у набувача права власності на майно. Проте припинення зобов`язання за попереднім договором не звільняє сторін від відповідальності, зокрема, передбаченої умовами попереднього договору, за порушення, вчинене під час його дії. Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2021 року в справі № 551/980/19 та від 15 липня2020 року в справі № 205/5667/16-ц. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Оскільки позивачка передала відповідачі аванс у розмірі 272 077 грн. що еквівалентно 10 000 доларів США, до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 533 ЦК України, оскільки грошове зобов`язання [PERSON] триває, офіційний курс гривні до долара США змінився, а тому сума боргу станом на день ухвалення рішення суду - 23.05.2023 року, еквівалентна 10 000 доларів США, у відповідності до курсу НБУ, становить 365686 (триста шістдесят п`ять тисяч шістсот вісімдесят шість) гривень 00 (нуль) копійок. Вказаний висновок суду відповідає правовій позиції Великої палати Верховного Суду викладеній у постанові від 07.07.2020 року по справі №296/10217/15-ц. За наслідком чого, стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають грошові кошти, отримані в якості авансу за попереднім договором від 30.12.2021 року, в сумі 365686 гривень 00 копійок, що згідно курсу НБУ станом на день ухвалення рішення суду - 23.05.2023 року, складає еквівалент 10 000,00 доларів США. Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом враховується, що відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У відповідності до положень ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання зокрема як розподілити між сторонами судові витрати. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. У відповідності до наявної в матеріалах справи квитанції №3934-3645-9501-7189 від 22.08.2022 року, позивачкою при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір в сумі 3656,86 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи викладене та задоволення позовних вимог, у відповідності до положень статті 141 ЦПК України, стягненню з відповідачки на користь позивача у відшкодування витрат зі сплати судового збору підлягає 3656,86 грн. Також, позивачкою заявлено до стягнення у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 7000,00 гривень. У відповідності до ч.1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно до ч. 2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 3 статті 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частинами 3, 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа № 755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19. Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17. Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Зважаючи на наведені норми процесуального закону, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічні висновки містяться у додатковій постанові Верховного Суду від 24.01.2019 року по справі № 910/15944/17. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Частиною 5 ст.137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. З поданих до суду документів судом встановлено, що представництво інтересів позивачки [PERSON] в цій справі здійснювалось адвокатом Чорноуцьким Вадимом Петровичем, яким на підтвердження повноважень було надано ордер серії ВН №1155261 від 11.08.2022 року. З вказаного Ордеру вбачається, що правничу допомогу [PERSON] надається на підставі договору про надання правової допомоги №б/н від 11.08.2022 року. У відповідності до поданого до суду розрахунку судових витрат, адвокатом Чорноуцьким В.П. на виконання договору про надання правової допомоги №б/н від 11.08.2022 року та в ході представництва інтересів [PERSON] в рамках розгляду цивільної справи №947/18745/22 були надані послуги, загальною вартістю 7000,00 грн., а саме: консультація щодо звернення до суду, тривалість 1 година та вартістю 1000,00 грн.; підготовка позовної заяви до суду з приводу стягнення авансу, тривалістю 2 години, вартістю 2000,00 грн.; підготовка до судового засідання, участь у судовому засіданні 06.10.2022 року, тривалістю 1 година, вартістю 1000,00 грн.; підготовка заяви про забезпечення позову, тривалістю 1 година, вартістю 1000,00 грн.; консультація [PERSON] щодо правової позиції, тривалістю 1 година, вартістю 1000,00 грн.; підготовка до судового засідання, участь у судовому засіданні 22.03.2022 року, тривалістю 1 година, вартістю 1000,00 грн. У відповідності до наданої до суду квитанції до прибуткового касового ордера №123 від 21.04.2023 року, [PERSON] сплачено на ім`я адвоката [PERSON] грошові кошти в сумі 7000,00 грн., в рахунок сплати наданих послуг за договором про надання правової допомоги №б/н від 11.08.2022 року. Досліджуючи вказані докази, судом встановлено, що визначена, як надана, позивачці правова допомога дійсно пов`язана з предметом розгляду цієї справи, є реально наданою, була необхідною для здійснення провадження у ній, а визначений розмір витрат відповідає вчиненим діям адвоката в цій справі, є співмірним з обсягом наданих послуг. За наслідком чого, суд доходить до висновку, що заявлені до відшкодування витрати понесені позивачем на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн. є обґрунтованими. Під час розгляду справи, стороною відповідача не подавалось до суду жодних заперечень чи заяв про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, за наслідком чого у суду відсутні підстави для зменшення заявленої суми до стягнення. З огляду на зазначене, враховуючи зміст поданих документів на підтвердження понесених позивачем судових витрат зокрема витрат на професійну правничу допомогу, вищезазначених критеріїв, задоволення позову, суд вважає заяву позивача обґрунтованою та слід розподілити судові витрати шляхом стягнення з відповідача на користь позивача у відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу - 7000,00 гривень. При вищевикладених обставинах та

Outcome: partial