Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

02.01.2023 позивач звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва із вищезазначеним позовом, в якому просить визнати недостовірною та такою, що порушує права позивача на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації, інформацію, розповсюджену [PERSON] 08 листопада 2022 року в судовому засіданні в Київському апеляційному суді; зобов`язати [PERSON] спростувати поширену недостовірну інформацію шляхом вибачення; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації у розмірі 150000,00 грн; та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 08.11.2022 відбулося судове засідання в Київському апеляційному суді. У даному судовому засіданні адвокат Тарасова Л.О. зухвало, за твердженням позивача, та з відкритою неповагою принизила честь, гідність та ділову репутацію останнього як діючого підполковника СБУ. [PERSON] зазначила, що позивач є співмешканцем Скакун М.В. , яка є його захисником у кримінальній справі, де він виступає обвинувачем, однак це не відповідає фактичним обставинам. Скакун М.В. не є захисником позивача у кримінальній справі, вона була залучена в якості представника в справі щодо стягнення аліментів. У судових дебатах в судовому засіданні 08 листопада 2020 року в Київському апеляційному суді [PERSON] , за твердженням позивача, принизила честь та гідність позивача, як офіцера ЗСУ, не розуміючи цілей, завдань та Статуту ЗСУ, зазначила, що позивач може працювати водієм таксі, не зважаючи на запровадження в Україні воєнного стану. У своїй промові в Київському апеляційному суді [PERSON] зазначила, що позивач є поганим батьком своїх дітей, проте не обґрунтувала це. Відтак просить позов задовольнити. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21.02.2023 у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін. 13.03.2023 до суду надійшов відзив представника відповідача - адвоката Мазуркевича М.А. на позовну заяву, у якому він просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що відповідач [PERSON] , як представник матері спільних з позивачем [PERSON] малолітніх дітей по справі у Київському апеляційному суді, використовувала свої права, як адвокат, а також використовувала відомості, які їй надала довіритель. У дебатах [PERSON] оцінювала наявні докази та інші фактичні дані, але не допускала висловів, які можна розцінювати як інформацію, що ганьбить гідність, честь та ділову репутацію. Зауваження зі сторони головуючого судді з цього приводу до [PERSON] не було. Також звертає увагу представник відповідача на оціночні судження. 27.03.2023 до суду надійшла відповідь на відзив. [PERSON] вважає, що в діях та висловлюваннях [PERSON] наявна сукупність всіх цих обставин, адже остання у судовому засіданні від 08.11.2022 поширила неправдиву інформацію щодо позивача, яка не стосувалася суті цивільної справи. 31.05.2023 ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва у задоволенні клопотань позивача [PERSON] про виклик свідків та витребування доказів відмовлено. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч. 2 ст. 247 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи, суд приходить до наступного висновку. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч.ч. 1, 4, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Судом встановлено, що 08.11.2022 Київський апеляційний суд проводив судове засідання за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04.08.2022 у цивільній справі про стягнення аліментів, за результатами якого було прийнято постанову. Відповідно до частини «Позиція учасників справи, які з`явились в судове засідання» постанови Київського апеляційного суду від 08.11.2022 [PERSON] та його представник підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній підстав та просили її задовольнити. Представник позивача [PERSON] в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила залишити судове рішення без змін. З дослідженого наданого звукозапису судового засідання від 08.11.2022 колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду під головуванням Головачова Я.В. вбачається, що у судовому засіданні встановлено осіб: апелянт (відповідач) [PERSON] , представник відповідача - адвокат Скакун М.В. та представник позивача - адвокат Тарасова Л.О. На запитання головуючого: «Ваше відношення до поданої апеляційної скарги?» представник позивача - адвокат Тарасова Л.О. повідомила: «Ми заперечуємо проти обставин, які викладені в апеляційній скарзі. Відповідач не просто не отримував кошти, свого часу у 2020 р. до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, тому що він підозрюється у скоєнні ряду злочинів. В Голосіївському районному суді м. Києва слухається справа щодо розбою, заволодінню чужим майном, загальна сума становить 180 000 грн, є потерпілі, саме тому він не має допуску до свого робочого місця». [PERSON] продовжила: «Що стосується дітей, то вся інформація надана у відзиві на апеляційну скаргу, з січня батько зовсім не переймається життям дітей, свого часу після звільнення [PERSON] із СІЗО, його справою почала перейматися у якості адвоката Марія Володимирівна. Після деякого часу [PERSON] почав проживати із Марією Володимирівною ». Скакун М.В. відреагувала: «Ваша честь, я заперечую, це не має відношення». Головуючий по справі відповів: «Так буває». [PERSON] продовжила: «Все це життєвий досвід, ніхто не заперечує у цьому плані. Батько чомусь змінив ставлення до дітей, починаючи з січня 2022 року він взагалі не переймається дітьми. Коли почалась війна, мати (позивач) його рідних дітей просила допомогти відвезти кудись з Києва, батько відмовився, мати виїхала за кордон, працювала в Польщі, щоб прокормити дітей… Після повернення в Київ знову просили батька допомагати, мати хотіла, щоб батько брав участь в житті дітей…». Далі [PERSON] наголосила: «Відповідач каже про те, що він не працює. Я хочу звернути увагу на те, що відповідач [PERSON] прекрасна, красива, молода, здорова людина. Якщо він захотів, він міг би знайти ці 4 000 на дитину. Він не працює напевно що зараз офіційно, але ж є дуже багато моментів, професій, робіт, хоча він сам юрист, де б він міг заробляти ці кошти. Працюючи на автомобілі, у нас зараз дуже багато людей по годині, по дві, по п`ять на день заробляють кошти… Я дізнавалась у друзів, ось вони працюють на автомобілі і отримують чистими 250-300 грн/год, чи можна було це зробити відповідачу? Я думаю, що можна... Якщо СБУ, де на даний час він відсторонений від своєї посади, тому що кримінальна справа не дає можливість офіційно, тому що це державний службовець, я все це розумію, то можна якось знайти інший спосіб забезпечити, розумієте, тому ми вважаємо рішення суду першої інстанції законним…». У судових дебатах [PERSON] просив скасувати рішення суду першої інстанції. Скакун М.В. зазначила: «Твердження представника позивача, що [PERSON] може сісти за кермо автомобіля і таксувати в Убері, це суперечить статуту ЗСУ… Те, що він перебуває у розпорядженні, це не значить, що він перебуває на службі в ЗСУ». [PERSON] у судових дебатах не проголошувала, що « [PERSON] є поганим батьком своїх дітей», як вказує у позові [PERSON] . Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, крім іншого, є: здоров`я, життя, честь, гідність і ділова репутація. Статтею 299 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації і може звернутися до суду з позовом про її захист. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи, як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1). За загальними правилами цивільно-правової відповідальності за поширення недостовірної інформації зобов`язаними суб`єктами в цих правовідносинах є особи, які (незалежно від наявності їхньої вини) поширили відомості, що не відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, і це порочить честь і гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди інтересам фізичних чи юридичних осіб. За положеннями ст. 277 ЦК України, спростуванню підлягає недостовірна інформація. Відповідно до роз`яснень викладених у п. п. 6, 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1 при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до ст. 34 Конституції України, яка відтворює положення ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на свободу виявлення своїх поглядів. У свою чергу Європейський суд з прав людини по справі «Лінгенс проти Австрії» (1986 року) доповнив розуміння цього природного права людини, підкресливши, що «необхідно відрізняти факти від оціночних суджень. Наявність фактів можливо довести, а правдивість оціночних суджень ні». Згідно зі ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Пунктом 18 Постанови роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Таким чином, інформація, яка може бути визнана недостовірною чи негативною, має носити, в першу чергу, стверджувальний характер. Проаналізувавши зміст заявлених вимог у контексті досліджених доказів, суд приходить до висновку, що [PERSON] під час засідання у Київському апеляційному суді, використовувала свої права, як адвокат, а також відомості, які їй надала клієнт по оскаржуваній справі. Крім того деякі висловлювання, що обурюють позивача, є оціночними судженнями, за які не може бути притягнуто до відповідальності у силу Закону. Також суд звертає увагу сторін на те, що інформація, висловлена однією із сторін як позиція у справі, висловлена в рамках конкретної справи, не може в подальшому бути розцінена як така, що порочує честь чи гідність, завдає удару по рептуації іншої сторони у справі. Що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди то суд виходить з наступного. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 4 ст. 23 ЦК України). Відповідно до ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз`яснено в п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди є похідною від вимог про визнання недостовірною та такою, що порушує права позивача на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації, інформація, тому в задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди також слід відмовити. Крім того, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають. Також інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Стаття 133 ЦПК України визначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). У матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги від 06.03.2023 та акт прийому-передачі виконаних робіт від 13.03.2023 на суму 5000,00 грн. Досліджуючи надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи складність справи та виконаних адвокатом робіт, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт й обсягом наданих адвокатом послуг, суд дійшов висновку, що наданих доказів достатньо для встановлення розміру витрат на правничу допомогу, а саме співрозмірною буде сума 1500,00 грн.

Outcome: approved