Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

Позивач 23 червня 2014 року звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним вище позовом до [PERSON] про застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину, в якому просив застосувати наслідки недійсності (нікчемності) правочину та стягнути з відповідача [PERSON] на його користь грошові кошти в сумі 11500 доларів США, що станом на 13.06.2014 року еквівалентно 134 881,63 грн. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Литвиненка І.Ю. від 24.06.2014 року було відкрито провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.06.2014 року було задоволено заяву позивача про забезпечення позову. 24.11.2014 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла уточнена позовна заява [PERSON] до [PERSON] про застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину, в якій позивач просив застосувати наслідки недійсності (нікчемності) правочину та стягнути з відповідача [PERSON] на його користь грошові кошти в сумі 11500 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ складає 181299,80 грн. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 січня 2015 року, ухваленим у даній цивільній справі, позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково, стягнуто з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 181 299 гривень 80 копійок, отримані нею за договором про довірче управління грошовими коштами від 10 травня 2011 року, судові витрати у сумі 1934 гривень 80 копійок, а всього стягнуто грошових коштів на загальну суму 183234 гривень 60 копійок, у задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 лютого 2015 року усунуті допущені в рішенні суду описки в прізвищі позивача. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2015 року апеляційну скаргу [PERSON] було відхилено, рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 січня 2015 року залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.03.2016 рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.05.2016 для розгляду даної справи була визначена суддя Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Женеску Е.В., яка ухвалою від 11 травня 2016 року прийняла справу до свого провадження, та призначила судове засідання по її розгляду. Ухвалою суду від 21 лютого 2019 року постановлено про здійснення судового розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою суду від 28 лютого 2019 року у задоволенні клопотання відповідачки [PERSON] про закриття провадження по даній цивільній справі відмовлено. Ухвалою суду від 28 лютого 2019 року у задоволенні заяви позивача [PERSON] про зупинення провадження у даній цивільній справі відмовлено. Ухвалою суду від 06 березня 2019 року у задоволенні заяви позивача [PERSON] про розгляд в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін даної цивільної справи відмовлено. Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду від 28 лютого 2020 року № 100 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 березня 2020 року для розгляду даної справи був визначений суддя Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Сліщенко Ю.Г. Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду від 15 лютого 2021 року № 71 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 лютого 2021 року для розгляду даної справи визначена суддя Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Кудрявцева Т.О. Ухвалою від 16 лютого 2021 року суддею Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Кудрявцевою Т.О. прийнято дану цивільну справу до свого провадження, визначено про розгляд справи в порядку загального провадження з призначенням проведення підготовчого засідання. 30 вересня 2021 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшла уточнена позовна заява [PERSON] до [PERSON] про застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину та стягнення збитків, в якій позивач просить визнати Договір-доручення про довірче управління фінансовими коштами від 10 травня 2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , недійсним; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] збитки у розмірі 306539 грн. 40 коп., три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 93070 грн. 40 коп., моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн., та понесені витрати по справі. В обгрунтування уточнених позовних вимог позивач [PERSON] посилається на те, що 10 травня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір-доручення про довірче управління його фінансовими коштами з боку відповідача, яка була сертифікованим спеціалістом - трейдером міжнародного фінансового ринку, оскільки пройшла навчання відповідно до угоди про підготовку спеціаліста по замовленню, за освітою юрист. Згідно з положеннями п.1 Договору відповідач прийняла від нього, як від інвестора, його фінанси за актом прийому-передачі, ключі та паролі, для управління цими фінансами, що знаходяться на торговому рахунку; зобов`язалася забезпечити роботу з цим рахунком на фінансовому ринку «Форекс». На виконання умов цього договору він передав відповідачу торговий рахунок № [NUMBER] для управління ним у рамках фінансового ринку "Форекс". Також на підставі акту прийому передачі від 10 травня 2011 року відповідач прийняла від нього усю необхідну документацію для управління цим рахунком пароль трейдера, ключі, паролі доступу до вказаного торгівельного рахунку і з 15 травня 2011 року почала здійснювати управління торговим рахунком. Згідно з умовами договору, відповідач, як трейдер, зобов`язалася управляти його торговим рахунком з найбільшою користю для нього, як до інвестора, не перевищувати зону потенційного ризику, що є у розмірі 2% від суми начального депозиту. (п.п. 2.1.4, 1.3 Договору). Однак, у порушенням умов договору відповідач не тільки перевищила зону потенційного ризику, визначену у 2% від суми депозиту, але і через її дії було втрачено його грошові кошти у сумі 11 500 доларів США. Після того, як йому стало відомо про те, що відповідач в порушення умов договору та взятих на себе зобов`язань, керуючи його коштами, перейшла зону ризику і почала втрачати його грошові кошти, 13 липня 2011 року вони уклали додаткову угоду, згідно з умовами якої, строк дії договору від 10 травня 2011 року закінчується 16 серпня 2011 року. Відповідач зобов`язалася до цієї дати повернути позивачу усі його грошові кошти 11 500 доларів США, однак, його грошові кошти у вказаній сумі було повністю втрачено відповідачем 31 серпня 2011 року. Станом на сьогодні в порушення умов договору відповідачем досі не повернуто йому втрачені нею грошові кошти 11500 доларів США, тому він вважає, що має право на стягнення збитків і у позові просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 306539 грн. 40 коп. із розрахунку: 11500 доларів США х 26,6556 (офіційний курс гривні щодо долару США, згідно з даними НБУ станом на 28.09.2021 року, що дорівнює 306539 грн. 40 коп.). Також, позивач в уточненій позовній заяві вказує на те, що у зв`язку з порушенням відповідачем умов Договору, з останньої на його користь підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми за період з 16.08.2011 року по 28.09.2021 в сумі 93070 грн. 40 коп., на підтвердження чого надав розрахунок. Позивач зазначає, що в наслідок протиправних дій відповідача він зазнав моральної шкоди, яку він оцінює в 100 000,00 грн., та що обгрунтовується душевними стражданнями, пережитими ним у зв`язку з: самим фактом неможливості користуватися своїми грошовими коштами, які були передані відповідачу; обманом та постійними обіцянками відповідача виправити ситуацію та проханням останньої до нього надати їй додаткові грошові кошти для виправлення ситуації щодо втрати грошових коштів; ігноруванням відповідачем факту завдання збитків впродовж більше ніж 10 років, її цинічним відношенням до виниклого спорку між ним та відповідачем, відвертою брехнею останньої щодо обставин справи, не зважаючи на наявні у справі докази; значним погіршенням рівня життя позивача та його перебування у скрутному матеріальному становищі в наслідок вказаних вище збитків, що виникли через дії відповідача та невиконання нею умов договору; усвідомленням остаточної втрати можливості належним чином розпорядитися та використати грошові кошти в зв`язку зі спливом більше 10 років в наслідок вказаних обставин. Ухвалою суду від 08.12.2021 закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання учасники справи не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У наданій суду 29.05.2023 року заяві позивач просив розгляд справи провести у його відсутність без фіксування технічними засобами. Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши справу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Як встановлено в судовому засіданні, 10 травня 2011 року між позивачем [PERSON] (Інвестор) та відповідачем [PERSON] (Трейдер) укладено Договір-доручення про довірче управління фінансовими коштами. Вбачається з матеріалів справи, що на день укладання вказаного Договору [PERSON] була сертифікованим спеціалістом - трейдером міжнародного фінансового ринку, оскільки пройшла навчання відповідно до угоди про підготовку спеціаліста по замовленню. Відповідно до п.1 Договору [PERSON] за цим Договором виконує слідуючі дії: приймає фінанси торгового рахунку Інвестора по акту прийома-передання; приймає ключі та паролі доступу до торгового рахунку; управляє фінансовими коштами Інвестора, що знаходяться на торговому рахунку; забезпечує роботу торгового рахунку на фінансовому ринку «Forex».; проводить фундаментальний та технічний аналіз ринка «Forex»; відкриває та закриває торгові позиції на фінансовому ринку «Forex» на умовах Договору. Пунктом 1.2 Договору передбачено, що в рамках цього Договору Інвестор передає Трейдеру в управління торговий рахунок з розміщеним на ньому депозитом в доларах США 11500 доларів США. В пункті 1.2. Договору зазначено, що зона потенціального риску встановлюється в розмірі 2% від суми начального депозиту та зафіксованій на балансі частини прибутку (якщо така була) та торговому рахунку Інвестора, який приймає до управління Трейдер. Пунктом 2.1. Договору передбачено обов`язки Трейдера, а саме: п.2.1.1. здійснювати дії відповідно зі змістом даного його доручення, на умовах, найбільш вигідних для Інвестора; п.2.1.2. відкривати та закривати торгові позиції на свій розсуд; п.2.1.3. управляти торговим рахунком з найбільшим зиском для Інвестора; п.2.1.4. не перевищувати зону потенційного риску, обумовлену в п.1.3. даного Договору; п.2.1.5. висилати протягом однієї години Інвестору Startment рахунки станом на момент запиту; п. 2.1.6 залучати, за необхідністю, експертів та аналітиків; п.2.1.7. повідомляти Інвестору на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; п.2.1.7. повідомляти Інвестору на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; п.2.1.8 находитися в режимі он-лайн під час торгової сесії та відповідати на дзвінки Інвестора; п.2.1.9. у випадку настання обставин, обумовлених в п.2.3.6. вказаного Договору, нести додаткову відповідальність перед Інвестором; п.2.1.10 виконувати умови Договору протягом всього строку дії Договору; п.2.1.11. після виконання чи у випадку припинення Договору до його виконання негайно повернути Інвестору всі права, ключі, паролі і інші документи, що забезпечують доступ до торгового рахунку; п.2.1.12. у випадку настання форс-мажорних обставин та обставин, вказаних в п.п.5.10.2., 5.10.3. (в частині Інвестора) передати всі права по управлінню торговим рахунком прямим спадкоємцям Інвестора в 5-денний строк; п.2.1.13. надати Інвестору звіт про зроблену роботу по закінченню розрахункового періоду чи по закінченню строку Договору; п.2.1.14. розрахунковий період складає 1 календарний місяць. Пунктом 2.2. Договору передбачені обов`язки Інвестора, зокрема: передати Трейдеру на управління торговий рахунок в повному обсязі, вказаному в п.1.2. (п.2.2.1.); підписати акт приймання-передачі фінансів, що знаходяться на торговому рахунку (п.2.2.2.); прийняти послуги Трейдера згідно п.1.1. даного договору та оплатити їх згідно п.1.3. (п.2.2.3., п.2.2.4.); контролювати свій торговий рахунок самостійно чи за допомогою своїх уповноважених представників (експертів, аналітиків) (п.2.2.5.); у випадку переходу Трейдером зони ризику, вказаного в п.1.3. даного Договору, прийняти всі заходи по закриттю торгівельних угод та вихід з торгівельної сесії (п.2.2.7.); прийняти потенціальну зону ризика, як можливий факт втрати засобів на депозиті торгового рахунку, і не пред`являти Трейдеру позовних вимог в рамках цієї суми (п.2.2.8). Пунктом 2.3. Договору передбачені права Трейдера, а зокрема: вимагати від Інвестора виконання всіх своїх зобов`язань по даному договору (п.2.3.1.); отримувати частину прибутку за умовами договору (п.2.3.2.); відповідати на всі усні (телефонні, інтернетні) запити Інвестора в рамках Договору (п.2.3.5); доповідати Інвестору про допущені відступлення від змісту доручення як тільки це стане можливим (п.2.3.7.). Пунктом 2.4. Договору передбачені права Інвестора, зокрема: вимагати від Трейдера виконання всіх своїх зобов`язань за цим договором (п. 2.4.1.); під час торгової сесії телефонувати Трейдеру в будь-який час доби (п. 2.4.2.); переглядати стан торгового рахунку в будь-який час, проте не втручатися в хід торгівлі, якщо не настали умови п.2.2.7. даного Договору (п.2.4.3.); змінити умови договору, попередивши Трейдера за одну добу про свої наміри і після закриття торгових угод (п.2.4.4.); припинити договірні відносини, після закриття торгових угод, про що повідомити Трейдера не пізніше послідуючої доби (п.2.4.5.). Пунктом 3 Договору передбачені винагорода та порядок взаєморозрахунків, зокрема,: за здійснення дій, які визначені в п.1.1. даного Договору, Інвестор зобов`язується виплатити Трейдеру винагороду в розмірі 25% від прибутку (п. 3.1.); у випадку збиткової торгівлі під час торгових сесій і, як наслідок, перевищення Трейдером зони ризику, обумовленої в п.1.3. даного Договору, останній зобов`язаний відшкодувати шкоду Інвестору в 5-ти денний строк будь-яким доступним способом, вказаним Інвестором (п. 3.4.). Пунктом 4 Договору передбачена відповідальність сторін, зокрема,: у випадку порушення предмета Договору та своїх зобов`язань по Договору сторони несуть відповідальність, визначену в ньому, і згідно діючого законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання чи неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язань (п.4.1.); сторони не несуть відповідальності за порушення своїх зобов`язань за цим Договором, якщо воно відбулося не за їх виною (п.4.2.); жодна із сторін не несе відповідальність на невиконання або за незалежне виконання своїх зобов`язань за цим Договором, якщо це невиконання або неналежне виконання обумовлено дією обставин непереборної сили (форс-мажорні обставини). Сторона, для якої склались форс-мажорні обставини, повинна довести силу непереборних обставин іншій стороні, і не пізніше 5 календарних днів з моменту настання таких обставин повідомити в письмовій формі іншу сторону (п.4.3.); Трейдер несе матеріальну відповідальність перед Інвестором за стан його торгового рахунку, відповідає своєю борговою розпискою в розмірі потенційного ризику, вказаного в п.1.3. даного Договору (п.4.4.); при вдалій торгівлі Трейдера під час торгових сесій, які не потягла за собою зменшення торгового рахунку Інвестора, але і не вийшло прибутку, відповідно Трейдер виплачує Інвестору штраф в розмірі 1000 грн. по закінченню дії Договору (п.4.5.); за несвоєчасну виплати винагороди Трейдеру Інвестор сплачує пеню першому в розмірі 1% від суми, належної до сплати за кожний день прострочки (п.4.6.). Пунктом 5.1. Договору передбачено, що Договір має силу з момента підписання сторонами його та акту приймання-передачі Інвестиором свого торгового рахунку для управління, і до повного його виконання. Відповідно до п.5.3. Договору, Трейдер зобов`язаний виконувати доручення Інвестора протягом всього строку дії Договору з дня набрання ним сили. Умови та спроки даного договору можуть бути змінені за взаємною згодою сторін з обов`язковим складанням письмового документу (п.5.5.). Всі спори, які пов`язані з цим договором, вирішуються шляхом перемовин між сторонами. Якщо спір не може бути вирішений шляхом перемовин, він вирішується в судовому порядку за відповідним діючим законодавством України (п.5.6.). Всі правовідносини, які виникають в зв`язку з виконанням умов цього Договору і не врегульовані ним, регламентуються нормами діючого в Україні законодавства (п.5.7.); у випадках, не передбачених даним Договором, сторони керуються нормами діючого законодавства України (п.5.8.). Пунктом 5.10. Договору передбачено, що Договір припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у випадках: п.5.10.1.дострокової відмови інвестора чи Трейдера від Договору, після виконання своїх зобов`язань, п.5.10.2. визнання Інвестора чи Трейдера недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності чи визнання безвісно відсутнім, п.5.10.3. смерті Інвестора чи Трейдера. Таким чином, вбачається, що [PERSON] взяла на себе обов`язок виконувати слідуючі дії: управляти грошима [PERSON] у сумі 11 500 доларів США за грошову винагороду у розмірі 25% від прибутку, шляхом здійснення торгівельних операцій з купівлі-продажу грошових коштів на ринку «Forex». У день укладання вказаного Договору-доручення про довірче управління фінансовими засобами, а саме 10 травня 2011 року, між Інвестором [PERSON] та Трейдером [PERSON]. була укладена Додаткова угода №1 до договору від 10 травня 2011 року, за умовами якої [PERSON] зобов`язалася забезпечити управління грошима [PERSON] на рівні не менше, ніж 20% прибутку від суми отриманих нею коштів, здійснюючі не менше 30 правочинів щомісяця. Також, 10 травня 2011 року було складено Акт приймання-передачі до Договору-дорученню від 10 травня 2011 року, зі змісту якого вбачається, що довіритель [PERSON] (Інвестор) з одного боку та повірений [PERSON] (Трейдер) з другого боку, склали цей Акт про наступне: Інвестор передає, а Трейдер приймає торговий рахунок № 425653 для управління ним в межах фінансового ринку «Forex»; Інвестор передає, а Трейдер приймає: всю необхідну документацію для управління торговим рахунком - пароль Трейдера, сума начального депозиту на торговому рахунку в розмірі 11500 доларів США. Зазначено, що даний Акт є невід`ємною частиною Договору-доручення від 10 травня 2011 року. Таким чином, вбачається, що згідно з положеннями вказаного Договору-доручення відповідач прийняла від позивача, як від інвестора, його фінанси за актом прийому-передачі; ключі та паролі, для управління цими фінансами, що знаходяться на торговому рахунку; зобов`язалася забезпечити роботу з цим рахунком на фінансовому ринку «Forex». На виконання умов цього Договору позивач передав відповідачу торговий рахунок № [NUMBER] для управління ним у рамках фінансового ринку «Forex». Також на підставі акту прийому-передачі від 10 травня 2011 року відповідач прийняла від позивача всю необхідну документацію для управління цим рахунком пароль трейдера, ключі, паролі доступу до вказаного торгівельного рахунку і з 15 травня 2011 року почала здійснювати управління торговим рахунком. Згідно з умовами договору, відповідач, як трейдер, зобов`язалася управляти його торговим рахунком з найбільшою користю для позивача, як до інвестора, не перевищувати зону потенційного ризику, що є у розмірі 2% від суми начального депозиту. (п.п. 2.1.4, 1.3 Договору). Однак, вбачається, що у порушення умов Договору відповідач не тільки перевищила зону потенційного ризику, визначену у 2% від суми депозиту, але і через її дії було втрачено грошові кошти позивача у сумі 11 500 доларів США, що не спростовано. Після того, як позивачу стало відомо про те, що відповідач в порушення умов договору та взятих на себе зобов`язань, керуючи його коштами, перейшла зону ризику і почала втрачати його грошові кошти, 13 липня 2011 року між Інвестором [PERSON] та Трейдером [PERSON]. було укладено Додаткову угоду №2 до вказаного договору від 10 травня 2011 року, в якій визначено строк закінчення договору від 10 травня 2011 року - дату 16 серпня 2011 року; [PERSON] зобов`язалася, у випадку утворення, погасити заборгованість, а [PERSON] зобов`язався сплатити їй кошти у випадку утворення додаткового прибутку, тобто відповідач зобов`язалася до цієї дати повернути позивачу його грошові кошти - 11 500 доларів США, однак, його грошові кошти у вказаній сумі було повністю втрачено відповідачем 31 серпня 2011 року, що не спростовано. З посиланням на зазначене та те, що станом на сьогодні в порушення умов договору відповідачем досі не повернуто йому втрачені нею грошові кошти 11500 доларів США, позивач вважає, що має право на стягнення збитків, тому звернувся до суду із даним позовом, в якому з урахуванням всіх змін і уточнень просить визнати Договір-доручення про довірче управління фінансовими коштами від 10 травня 2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , недійсним; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] збитки у розмірі 306539 грн. 40 коп., три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 93070 грн. 40 коп., моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн., та понесені витрати по справі. Відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому. Пунктом 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України, передбачено неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Відповідно ж до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно із положеннями ЦК України особа, яка вважає, що її речові права на майно порушені, має право звернутися до суду як із позовом про визнання відповідного правочину недійсним (ст.203, 215-235 ЦК України) Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно вимог статті 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішення у якій суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». У рішенні по справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав. Рішенням у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії» Європейським судом встановлено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності. Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. Згідно з приписами ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ст.627 цього Кодексу відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідків окремих видів недійсних правочинів. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Відповідно до положень ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється. У відповідності до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.2 ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Таким чином, встановлено, що на підставі укладеного Договору між позивачем та відповідачем виникли зобов`язання стосовно виконання умов цього договору. Вбачається, що відповідно до п.2.1.4. Договору, відповідач не повинна була перевищувати зону потенційного риску, обумовлену в п.1.3. даного Договору, однак вона перевищила зону ризику та втратила всі кошти позивача, які знаходились на рахунку. У відповідності до положень п.3.4. Договору, у випадку збиткової торгівлі під час торгових сесій і, як наслідок, перевищення Трейдером зони ризику, обумовленої в п.1.3. даного Договору, відповідач зобов`язана відшкодувати шкоду Інвестору в 5-ти денний строк будь-яким доступним способом, вказаним Інвестором, яким у даному випадку є позивач у даній справі. Як вище зазначено, відповідно до змісту ст. 215 ЦК України сторона правочину або інші заінтересовані особи мають право на звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним. Суттєвим питанням дійсності договору вважається питання наявності у його сторін належної правосуб`єктності. Відповідно до положень ст. 1029 ЦК України, за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача). Договір управління майном може засвідчувати виникнення в управителя права довірчої власності на отримане в управління майно. Аналізуючи кожен з видів цивільно-правових зобов`язань, поєднаних в договорі доручення на довірче управління фінансовими коштами, слід відзначити, що якщо закон обмежує коло осіб, які можуть виступати повіреними в договорі доручення, то за договором управління майном управителем може виступати виключно суб`єкт підприємницької діяльності (ч.1 ст. 1033 ЦК України). Отже зазначені положення законодавства виключають можливість участі у цих правовідносинах на стороні управителя, а отже і трейдера, фізичної особи, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності. Відтак, у разі укладення договору особою, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, виникають підстави для визнання вказаного договору недійсним у відповідності до ч.2 ст. 203 та ст. 215 ЦК України. Крім того, окрім передбаченого ЦК України обмеження суб`єктивного складу в договорі управління майном закон встановлює певні обмеження і щодо предмету управління. Відповідно до ч.2 ст. 1030 ЦК України, не можуть бути предметом договору управління майном грошові кошти, крім випадків, коли право здійснювати управління грошовими коштами прямо встановлено законом. Таким чином, управління трейдером грошовими коштами інвестора на підставі договору доручення на довірче управління фінансовими коштами може бути задоволено лише у разі, якщо зазначене буде прямо встановлено саме законом. Вбачається, що управління грошовими коштами відбувається на ринку фінансових послуг, а отже діяльність трейдера з управління фінансовими активами інвестора у формі грошей має грунтуватись насамперед на базовому законодавчому акті - Законі України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», чого у даному випадку дотримано не було. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів, до яких належить зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ч.1-3 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ст. 1160 ЦК України, особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, має право вимагати від цієї особи відшкодування фактично зроблених витрат, якщо вони були виправдані обставинами, за яких були вчинені дії. Якщо особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, при першій нагоді не повідомила цю особу про свої дії, вона не має права вимагати відшкодування зроблених витрат. Згідно з ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Зважаючи на встановлені обставини, те, що Договір-доручення про довірче правління фінансовими коштами від 10.05.2011 року було укладено відповідачкою, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, а є фізичною особою, та щодо предмету договору, яким у даному випадку є грошові кошти, що не відповідає положенням ч.2 ст. 1030 ЦК України, наявні підстави для визнання вказаного договору недійсним у відповідності до ч.2 ст. 203 та ст. 215 ЦК України. Таким чином, з огляду на встановлені обставини та положення законодавства, позовні вимоги позивача про визнання недійсним Договору-доручення про довірче управління фінансовими коштами від 10 травня 2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , підлягають задоволенню. Також, в межах заявлених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 306539 грн. 40 коп. з розрахунку: 11500 доларів США х 26,6556 (офіційний курс гривні щодо долару США згідно даними НБУ станом на 28.09.2021 року. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до положень статті 625 ЦК України, в боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У позові позивач просить стягнути з [PERSON] на його користь три відсотки річних від простроченої суми за період з 16.08.2011 по 28.09.2021 року в сумі 93070 грн. 40 коп., виходячи з наступного розрахунку, не спростованого відповідачем,: дата початку періоду - 16.08.2011 по 28.09.2021 року, кількість днів 3697, сума боргу 306 539,40 грн., процентна ставка - 3% = 93 070,40 грн. відсотків. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню три відсотки річних від простроченої суми за період з 16.08.2011 по 28.09.2021 року в сумі 93070 грн. 40 коп. З матеріалів справи вбачається, що справа перебуває в провадженні Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з 2014 року, з лютого 2021 року вона передана в провадження судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Кудрявцевої Т.О. Відповідно до ч.12 ст. 33 ЦПК України, у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження. В період з лютого 2021 року відповідач в судове засідання не з`являлась, направляла до суду заяви про відкладення судового засідання з причини неможливості з`явитися з різних причин, в зв`язку з хворобою, проте жодного доказу поважності своєї неявки в судове засідання суду не надала, будь-яких доказів в спростування позовних вимог позивача, з урахуванням їх уточнень, суду не надала, тому суд розглядає дану справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Також, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд бере до уваги ту обставину, що раніше ухвалені у даній справі судові рішення, стосувалися розгляду питання про застосування до даних правовідносин ст. 216 ЦК України в частині реституції, проте питання про відшкодування шкоди, заподіяної неправомірними діями відповідача, у даній справі не розглядалося. Як вбачається з загального констекту обставин звернення позивача з даним позовом по справі, зміни предмету позову після касаційного перегляду ухваленого рішення у даній справі, на виконання вказівок суду касаційної інстанції позовні вимоги позивача підпадають під правову кваліфікацію за ст.ст. 1160, 1166 ЦК України, зважаючи на те, що є наявна заподіяна позивачу шкода в розмірі 11500 доларів США, заподіяна діями на фінансовому ринку відповідачем, яка діяла без достатніх правових підстав в чужих інтересах. Зокрема, в ході розгляду справи відповідач не надала доказів того, що вона повідомила про свої дії позивача і що здійснені нею витрати на суму 11500 доларів США були у даному випадку виправданими обставинами, які і обумовили вказані витрати. Таким чином, покривши свої витрати за рахунок коштів позивача, відповідач заподіяла йому шкоду, яка і підлягає відшкодуванню. Також, позивач в уточненій позовній заяві вказує на те, що у зв`язку з порушенням відповідачем умов Договору він зазнав моральної шкоди, яку він оцінює в 100 000,00 грн., та що обгрунтовується душевними стражданнями, пережитими ним у зв`язку з: самим фактом неможливості користуватися своїми грошовими коштами, які були передані відповідачу; обманом та постійними обіцянками відповідача виправити ситуацію та проханням останньої до нього надати їй додаткові грошові кошти для виправлення ситуації щодо втрати грошових коштів; ігноруванням відповідачем факту завдання збитків впродовж більше ніж 10 років, її цинічним відношенням до виниклого спорку між ним та відповідачем, відвертою брехнею останньої щодо обставин справи, не зважаючи на наявні у справі докази; значним погіршенням рівня життя позивача та його перебування у скрутному матеріальному становищі в наслідок вказаних вище збитків, що виникли через дії відповідача та невиконання нею умов договору; усвідомленням остаточної втрати можливості належним чином розпорядитися та використати грошові кошти в зв`язку зі спливом більше 10 років в наслідок вказаних обставин. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації; у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому доказуванню під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, з`ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або шкоди немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Сукупність перерахованих умов, за загальним правилом необхідних для покладання цивільно-правової відповідальності на конкретну особу, називається складом цивільного правопорушення. Відсутність хоча б одного із зазначених умов відповідальності, як правило, виключає її застосування. Встановлення даних умов здійснюється саме у зазначеній черговості, оскільки відсутність одного з попередніх умов позбавляє сенсу встановлення інших (наступних) умов. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 09.08.2017 року, справа №908/2138/16, за якою для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, за відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає. Встановлено, що позбавлення позивача можливості користуватися належними йому грошовими коштами з вини відповідача дійсно заподіяло йому моральну шкоду, яка виразилась в душевних стражданнях, пережитих ним у зв`язку з: самим фактом неможливості користуватися своїми грошовими коштами, які були передані відповідачу; обманом та постійними обіцянками відповідача виправити ситуацію та проханням останньої до нього надати їй додаткові грошові кошти для виправлення ситуації щодо втрати грошових коштів; ігноруванням відповідачем факту завдання збитків впродовж більше ніж 10 років, значним погіршенням рівня життя позивача та його перебування у скрутному матеріальному становищі в наслідок вказаних вище збитків, що виникли через дії відповідача та невиконання нею умов договору. З огляду на встановлені при розгляді даної справи обставини, суд вважає такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн., в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору слід покласти на відповідача, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі сплаченого ним судового збору в сумі 1934 грн. 80 коп. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial