Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

Позивач 14 лютого 2023 року звернувся до суду із зазначеним позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 208100,28 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що на підставі наказу Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» від 28 серпня 2019 року № 257-к був призначений з 29 серпня 2019 року на посаду охоронника (стажера) в Комунальне підприємство «Муніципальна охорона». Наказом від 29 вересня 2019 року № 257-пр він був призначений на посаду охоронника 3 розряду. Відповідно до рішення Київської міської ради від 14 грудня 2021 року № 593/634 Комунальне підприємство «Муніципальна охорона» реорганізовано у Комунальну організацію «Муніципальна охорона» (далі - КО «Муніципальна охорона»). Після початку повномасштабного вторгнення рф в Україну 26 лютого 2022 року став на облік військовозобов`язаних у Святошинському районному у місті Києві територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки, а 04 квітня 2022 року уклав Контракт добровольця територіальної оборони з Добровольчим формування № 34 територіальної громади м. Києва Святошинського району «Батальйон № 01 К-8», про що повідомив керівництво КО «Муніципальна охорона». КО «Муніципальна охорона» наказом від 22 листопада 2022 року № 1305-к його було звільнено з роботи з 01 червня 2022 року на підставі пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Позивач вважає наказ про звільнення неправомірним, оскільки на добровольця, який уклав контракт поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та статті 119 КЗпП України, а тому для захисту своїх прав змушений був звернутися до суду. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 07 березня 2023 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу надано встановлений законом строк для направлення відзиву на позовну заяву (а.с.38). На адресу суду 31 березня 2023 року надійшов відзив на позовну заяву, в якій представник відповідача В. Шкурко не визнає позов у повному обсязі та просить суд в задоволені позову відмовити. Обґрунтовуючи відзив тим, що у дні, коли позивач не був задіяний до завдань добровольчого формування, був відсутній на основному робочому місці без поважних причин (а.с. 51-93). Позивач 10 квітня 2023 року надав суду відповідь на відзив, з доводами якого не погодився, а також вказав на відсутність доказів, які б спростовували правомірність його позовним вимог. 26 квітня 2023 року відповідач з цього приводу надіслав до суду свої заперечення (а.с.186-199). Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Як вбачається із матеріалів справи, Позивач перебував на посаді охоронника в КО «Муніципальна охорона» з серпня 2019 року. Після вторгнення рф в Україну у 2022 році, згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан. Позивач 01 квітня 2022 року уклав Контракт з Добровольчим формування № 34 територіальної громади м. Києва Святошинського району «Батальйон № 01 К-8» строком на три роки, про що надав відповідачу довідку від 04 квітня 2022 року № 34-47. На підставі довідки відповідач видав наказ «Про увільнення працівників від роботи у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації» від 18 травня 2022 року № 564-К, яким позивача увільнено від роботи з 01 квітня 2022 року із збереженням місця роботи, середнього заробітку на період проходження військової служби. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ у частині третій статті 119 КЗпП України слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінили словами "зберігаються місце роботи і посада". З цього приводу Міністерство економіки України надало коментар, зокрема, що роботодавець вправі вимагати від добровольця підтвердження того, що виконання поставлених командиром завдань здійснюється у робочий час, нарахування середньої заробітної плати здійснюється, виходячи з рівня залучення працівника до потреб сил територіальної оборони за відповідним рішенням командира в/ч Сил ТрО, лише на цей час працівник звільняється від виконання своїх трудових обов`язків з їх погодинною оплатою за основним місцем роботи. Відповідно до розрахункових листків відповідач у період з квітня по серпень 2022 року нараховував позивачу заробітну плату: за квітень - 23435,72 грн; за травень - 26041,39 грн; за червень - 22640,64 грн; за липень - 12349,44 грн (з 1 по 18 липня). Починаючи з 19 липня 2022 року відповідач припинив виплачувати позивачу середній заробіток. З метою з`ясування обставин відсутності позивача на основному робочому місці в КО «Муніципальна охорона» ініціював проведення перевірки, за результатами якої було проаналізовано графік чергувань у добровольчому формуванні територіальної громади за період з травня по жовтень 2022 року та встановлено, що позивач був відсутній на робочому місці без поважних причин 75 робочих днів. Відповідно до результатів внутрішньої перевірки від 15 листопада 2022 року, затверджених актом від 18 листопада 2022 року № 6 позивача на підставі наказу від 22 листопада 2022 року № 1305-к звільнено з посади 01 червня 2022 року згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. З цього приводу слід зазначити таке. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. За приписами пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності. Отже, питанням законності звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. Як встановлено судом, відповідач наказом від 18 травня 2022 року № 564-К увільнив позивача від роботи з 01 квітня 2022 року із збереженням місця роботи, середнього заробітку на період проходження військової служби. Тобто, відповідач погодився на тимчасове припинення виконання позивачем своїх трудових обов`язків на певний період, а тому позивач правомірно не виходив на роботу, у зв`язку чим це не можна вважати прогулом без поважних причин. Таким чином, позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача, поновлення його на роботі підлягають задоволенню. Щодо питання припинення виплати позивачу середнього заробітку, суд дійшов такого висновку. Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Правові та організаційні засади національного спротиву, основи його підготовки та ведення, завдання і повноваження сил безпеки та сил оборони та інших визначених суб`єктів з питань підготовки і ведення національного спротиву визначені Законом України «Про основи національного супротиву» від 16 липня 2021 року № 1702-ІХ (далі - Закон № 1702-ІХ). Складовими національного спротиву є територіальна оборона, рух опору та підготовка громадян України до національного спротиву. Метою національного спротиву є підвищення обороноздатності держави, надання обороні України всеохоплюючого характеру, сприяння забезпеченню готовності громадян України до національного спротиву (частини перша, друга статті 3 Закону № 1702-ІХ). Згідно зі статтею Закону № 1702-ІХ, територіальна оборона складається з військової, цивільної та військово-цивільної складових. Військова складова територіальної оборони включає органи військового управління, військові частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України, інші сили і засоби сил безпеки та сил оборони, які залучаються до виконання завдань територіальної оборони. Військово-цивільна складова територіальної оборони включає штаби зон (районів) територіальної оборони та добровольчі формування територіальних громад, які залучаються до територіальної оборони. Доброволець Сил територіальної оборони Збройних Сил України - громадянин України або іноземець чи особа без громадянства, який перебуває в Україні на законних підставах впродовж останніх п`яти років та на добровільній основі зарахований до проходження служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України. Добровольче формування територіальної громади - воєнізований підрозділ, сформований на добровільній основі з громадян України, які проживають у межах території відповідної територіальної громади, який призначений для участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони. В особливий період комплектування органів військового управління, військових частин Сил територіальної оборони Збройних Сил України здійснюється військовослужбовцями за контрактом, за призовом особами офіцерського складу та територіальним резервом (частина перша статті 9 Закону № 1702-ІХ). Статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року № 1932-ХІІ визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Відповідно до статті 8 Закону № 1702-ІХ, діяльність добровольчих формувань територіальних громад здійснюється під безпосереднім керівництвом і контролем командира військової частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України за територіальним принципом. Комплектування добровольчих формувань територіальних громад здійснюється на добровільній основі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України (частина друга статті 9 Закону № 1702-ІХ). Види діяльності та завдань добровольчих формувань територіальної громади визначені пунктом 2 Положення про добровольчі формування територіальних громад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1449 (далі - Положення). Командир добровольчого формування є відповідальним за діяльність добровольчого формування. Командир визначає завдання членам добровольчого формування з урахуванням їх спроможностей та за потреби структуру добровольчого формування. Діяльність добровольчого формування провадиться під безпосереднім керівництвом і контролем командира військової частини Сил територіальної оборони Збройних Сил за територіальним принципом (пункт 3 Положення). Пунктом 21 Положення встановлено, що контракт добровольця територіальної оборони укладається між командиром добровольчого формування та особою, яка подала заяву щодо членства в добровольчому формуванні. Такі особи укладають контракт добровольця територіальної оборони строком на три роки. Форма контракту добровольця територіальної оборони затверджується Міноборони. З матеріалів справи вбачається, що позивач 01 квітня 2022 року уклав Контракт з Добровольчим формування № 34 територіальної громади м. Києва Святошинського району «Батальйон № 01 К-8» строком на три роки, про що надав відповідачу довідку від 04 квітня 2022 року № 34-47. Згідно з пунктом 3 Форми контракту добровольця територіальної оборони, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 07 березня 2022 року № 84, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07 березня 2022 року за № 307/37643 на добровольця, який уклав цей Контракт, поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та статтею 119 КЗпП України. Крім того, гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів добровольчих формувань територіальних громад, які беруть участь у національному спротиві визначені статтею 24 Закону № 1702-ІХ. Так, на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». На членів добровольчих формувань територіальних громад, які беруть участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, поширюються гарантії соціального захисту, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». За приписами частин першої статті 119 КЗпП України, на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Частиною третьою статті 119 КЗпП України (у редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) було визначено, що за працівниками, призваними на строкову військову служб; військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. З 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ), яким у частині третій статті 119 КЗпП України слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада". Отже, з набранням чинності Законом № 2352-ІХ відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом, з 19 липня 2022 року за такими категоріями працівників не зберігається середній заробіток. Гарантії для працівників визначені у частинах першої й третьої статті 119 КЗпП України є різними, оскільки частиною першою гарантовано право працівника на збереження місця роботи і середнього заробітку на час виконання державних або громадських обов`язків, не пов`язаних із проходженням працівником військової служби, проте як частиною третьою цієї статті передбачені працівникам гарантії під час проходження військової служби. Відповідач застосував приписи частини третьої статті 119 КЗпП України до відносини з позивачем, припинивши збереження середнього заробітку, починаючи з 19 липня 2022 року. На думку суду, зміни у правовому регулюванні трудових відносин за участі працівників, які проходять військову службу, не поширюються на спірні трудові правовідносини сторін цієї справи, з огляду на таке. Так, відповідно до частини дев`ятої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці - це особи, які проходять військову службу. Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. До видів військової служби належать: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»). Відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 КЗпП України. Як встановлено судом, внаслідок укладення 01 квітня 2022 року позивачем відповідного контракту, він є добровольцем Добровольчого формування № 34 територіальної громади м. Києва Святошинського району «Батальйон № 01 К-8» і виконує за умовами контракту державні та громадські обов`язки. Діяльність добровольчого формування територіальної громади з виконання завдань, визначених пунктом 2 Положення, не є військовою службою в розумінні Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Держава, скасувавши збереження середньомісячної заробітної плати військовослужбовцям, компенсувала одночасним збільшенням грошового забезпечення їм за місцем проходження служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», якою установлено на період воєнного стану виплату військовослужбовцям додаткової винагороди відповідного розміру. На відміну цьому, комплектування добровольчих формувань територіальних громад здійснюється на добровільній основі, на час виконання державних та/або громадських обов`язків, перебуваючи під захистом держави, маючи усі права, свободи, гарантії, закріплені Конституцією України та КЗпП України. Слід зазначити, що у коментарі від 01 серпня 2022 року Міністерство економіки України також зазначило, що норми Закону № 2352-ІХ та Форма контракту добровольця територіальної оборони, затверджена наказом Міністерства оборони України від 07 березня 2022 року № 84, не містять змін у правовому регулюванні соціального і правового становища членів добровольчих формувань територіальних громад, зокрема, і в частині збереження за ними середнього заробітку, а тому законодавчих підстав для припинення виплати збереженого середнього заробітку зазначеним категоріям працівників не вбачається. Таким чином, суд дійшов висновку, що припинення збереження середнього заробітку позивачу суперечить приписам частини першої статті 119 КЗпП України і порушило право позивача на отримання середнього заробітку під час виконанням ним обов`язків добровольця добровольчого формування територіальної громади. Позивач просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 208 100,28 грн. за період з 02 червня 2022 року по 14 лютого 2023 року (дата звернення до суду). Однак суд враховує те, що в матеріалах справи наявні відомості про нарахування позивачу заробітної плати у червні 2022 року у розмірі 22640,64 грн, у липні 2022 року - 12349,44 грн (за період з 1 по 18 липня). Починаючи з 19 липня 2022 року, відповідач припинив нараховувати позивачу середній заробіток. Середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата (постанова Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати»). Середньомісячна заробітна плата позивача становить 24341,02 грн (нарахована заробітна плата за: травень 2022 року - 26041,39 грн; червень 2022 року - 22640,64 грн. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Середньоденна заробітна плата позивача становить 1106,41 грн ((26041,39+22640,64):44). Період, за який підлягає виплата середнього заробітку, починається з 19 липня 2022 року по дату ухвалення рішення: (липень 2022 року - 9 робочих днів; серпень 2022 року - 23 робочих дня; вересень 2022 року - 22 робочі дні; жовтень 2022 року - 21 робочий день; листопад 2022 року- 22 робочі дні; грудень 2022 року - 22 робочі дні; січень 2023 року - 22 робочі дні; лютий 2023 року - 20 робочих днів; березень 2023 року - 23 робочих дні; квітень 2023 року - 20 робочих днів; травень 2023 року - 16 робочих дні. Всього 220 днів. Кількість робочих днів з часу вимушеного прогулу до дати постановлення судового рішення становить 220 днів. Сума загального середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 243 410,20 грн (1106,41х кількість 220 днів=243 410,20), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Однак, позивачем було заявлено позовні вимоги у суммі 208 100,28 грн., та не було подано заяви про збільшення або зміну позовних вимог. Виходячи із норм ч. 2 ст. 264 ЦПК України ухвалюючи рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Отже, за наявності таких підстав, суд приходить до виснову про задоволення стягнення середньої заробітньої плати за час вимушеного прогулу у розмірі 208 100,28 грн. Позивач [PERSON] у відповідності до положень п.1,ч.1ст.5 Закону України "Про судовий збір"звільнений від сплати судового збору, за вимогою про стягнення заробітної плати, тому відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 1073 грн. 60 коп. На підставі статей 43, 65, пункту 4 частини першої статті 40, статті 119 Кодексу законів про працю України, законів України «Про основи національного супротиву», «Про оборону України», «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»,

Outcome: approved