Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

Представник позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Чепіга Д.О. звернувся до суду з позовною заявою шляхом направлення поштовою кореспонденцією (надійшла до суду 09 жовтня 2018 року), в подальшому подавши заяву про зменшення розміру позовних вимог (а.с.91), просив суд: стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАБАНК» заборгованість за кредитним договором №б/н від 27 вересня 2010 року станом на 30 вересня 2020 року в загальному розмірі 29\~339 грн. 49 коп., яка включає: заборгованість за тілом кредиту (прострочене) 7810 грн. 53 коп., заборгованість за процентами 16\~837 грн. 49 коп., пеня 4 691 грн. 47 коп.; стягнути з відповідача судові витрати 1762 грн. 00 коп. судового збору. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 27 вересня 2010 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір шляхом підписання заяви №б/н, згідно з якою позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 8000 грн. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на офіційному банківському сайті www.privatbank.ua, складають між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Свідченням приєднання відповідача до угоди та дії укладеного між банком та ним кредитного договору є факт користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів, що узгоджується зі ст.642 ч.2 ЦПК України. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту 8000 грн. Однак відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, тим самим допустив порушення виконання покладених на нього зобов`язань. У результаті цього станом на 31 липня 2018 року виникла заборгованість в загальному розмірі 111 599 грн. 28 коп., яка включає: заборгованість за кредитом 7810 грн. 53 коп., заборгованість за процентами за період з 27 вересня 2010 року по 31 травня 2017 року 103 788 грн. 75 коп. З урахуванням поданої представником позивача заяви про зменшення розміру позовних вимог, заборгованість за кредитним договором [PERSON] станом на 30 вересня 2020 року склала в загальному розмірі 29\~339 грн. 49 коп. та включає: заборгованість за тілом кредиту (прострочене) 7810 грн. 53 коп., заборгованість за процентами 16\~837 грн. 49 коп., пеню 4 691 грн. 47 коп. Оскільки відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів АТ КБ «ПРИВАТБАНК», тому за захистом прав представник, діючи в інтересах банку, звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 19 листопада 2018 року (головуючий суддя Прасолов В.М.) позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.50). За результатами повторного автоматизованого розподілу на підставі розпорядження керівника апарату суду №556 від 06 березня 2019 року та протоколу матеріали справи передано в провадження судді Ткаченку А.В. (а.с.60, 61). Відповідно до ч.12 ст.33 ЦПК України, у разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті, суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження. Враховуючи рівень складності справи, предмет спору,\~суд вважає, що в розумінні ст.19, ст.279 ЦПК України дана справа є малозначною, а характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення її розгляду в порядку загального позовного провадження, справу прийнято до свого провадження суддею Ткаченком А.В. з призначенням до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. У ході розгляду справи було встановлено, що відповідач [PERSON] засуджений вироком Московського районного суду РТ м. Казань, РФ за ст.ст.242-1 ч.2 «а, г», 228-1 ч.4 «г», 64 до покарання у виді 7 років позбавлення волі у виправній колонії суворого режиму. Початок строку відбуття покарання 20 січня 2017 року, закінчення 19 січня 2024 року; дата надання умовно-дострокового звільнення 20 квітня 2022 року (а.с.54). Зважаючи на це, ухвалою суду від 02 вересня 2019 року направлено судове доручення компетентному суду Російської Федерації про надання правової допомоги, а саме вручення [PERSON] копії позовної заяви з документами, роз`яснення його процесуальних прав та обов`язків як відповідача. На час виконання доручення провадження у справі зупинене (а.с.79-82). 01 грудня 2022 року прийнято Закону України «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», який набрав законної сили 23 грудня 2022 року. Цим Законом передбачено зупинення дії Конвенції та вихід з неї України з 27 грудня 2022 року; з\~дати зупинення дії Конвенції\~не здійснюватиметься співробітництво судів та інших компетентних органів України з відповідними органами російської федерації і республіки білорусь з питань надання правової (судової) допомоги та екстрадиції у цивільних і кримінальних справах на підставі Конвенції, у тому числі, безпосередні зносини установ юстиції відповідно до Протоколу до неї;\~визнання і виконання судових рішень російської федерації та республіки білорусь на території України можливо на основі принципу взаємності відповідно до ст.ст.462, 471 ЦПК України. Ухвалою суду від 09 березня 2023 року провадження у справі поновлено з власної ініціативи суду; призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.107). 25 лютого 2021 року позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог з долученням доказів її направлення відповідачеві (а.с.91-101). З огляду на відповідність поданої заяви вимогам ст.49 ЦПК України, суд вважає за можливе заяву прийняти до розгляду та ухвалити рішення за результатом вирішення зменшеного розміру позовних вимог. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. У встановлений судом строк жоден із учасників справи не подав клопотання про розгляд справи за їх участю в судовому засіданні. Згідно з клопотанням, викладеним в прохальній частині позову, представник позивача просив розгляд справи здійснювати за його відсутності. Позовні вимоги підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, викликався неодноразово у встановленому законом порядку, у тому числі шляхом направлення повісток СМС, в порядку ст.128 ЦПК України, протягом визначеного судом строку відзив на позов не подав. Направлена адресу відповідача повістка засобами поштового зв`язку повернута на адресу суду без вручення з відміткою «адресат відмовився». Суд акцентує увагу на тому, що навіть в умовах воєнного стану, введеного у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року та в черговий раз продовженого з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб (тобто до 18 серпня 2023 року на підставі Указу Президента України від 01 травня 2023 року № 254/2023, затвердженого Законом України від 02 травня 2023 року №3057-IX, право особи на судовий захист не може бути обмежено, оскільки відповідно до ст.ст.10, 26 \~Закону України «Про правовий режим воєнного стану» \~у період воєнного стану повноваження \~судів не можуть бути припинені. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, тривалість її перебування у провадженні суду, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, не подання відзиву у встановлений строк, суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень представника позивача проти заочного розгляду справи. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення доказів/позову не застосовувались. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення зменшених позовних вимог, виходячи з такого. 27 вересня 2010 року [PERSON] підписав анкету-заяву №б/н, в якій зазначено, що ця заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складають між ним та банком договір про надання банківських послуг (далі кредитний договір), що підтверджується підписом відповідача у заяві, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с.10). На виконання умов кредитного договору, [PERSON] отримав кредитну картку Універсальна [NUMBER] із встановленим на ній кредитним лімітом 300 грн. станом на 27 лютого 2012 року. Як слідує з довідки про зміну умов кредитування (а.с.9), за картковим рахунком відповідача кредитний ліміт неодноразово змінювався, а саме: встановлено на рівні 300 грн., збільшено до 5000 грн. 27 лютого 2012 року, збільшено до 8000 грн. 26 грудня 2012 року. 14 червня 2018 року відбулася державна реєстрація та змінено найменування банку з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підставі рішення Єдиного акціонера банку №519 від 21 травня 2018 року, що не є перетворенням юридичної особи. Вказані зміни відображено у Статуті (а.с.41-42). До анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 27 вересня 2010 року позивачем долучено Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» за кожним з продуктів, що пропонує банк: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» (а.с.11) та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, розміщених на офіційному веб-сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с.12-35,). Згідно з наданими банком розрахунками (а.с.5-8), заборгованість [PERSON] за кредитним договором №б/н від 27 вересня 2010 року станом на 31 липня 2018 року складає загальному розмірі 111 599 грн. 28 коп. та включає: заборгованість за кредитом 7810 грн. 53 коп., заборгованість за процентами за період з 27 вересня 2010 року по 31 травня 2017 року 103 788 грн. 75 коп. При цьому, заборгованість станом на 30 вересня 2020 року визначена в загальному розмірі 29\~339 грн. 49 коп. та включає: заборгованість за тілом кредиту (прострочене) 7810 грн. 53 коп., заборгованість за процентами 16\~837 грн. 49 коп., пеня 4 691 грн. 47 коп., що слідує з наданого розрахунку (а.с.92-97). Між сторонами виник спір щодо належного виконання відповідачем кредитних зобов`язань та наявності правових підстав для стягнення заборгованості в судовому порядку. Згідно з ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.1 ст.626, ч.1 ст.628 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо: 1) такі Умови не містять підпису позичальника; 2) не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи анкету-заяву позичальника. Так, надані позивачем Умови та правила не містять підтверджень, що саме їх в наданій суду редакції розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент виникнення правовідносин сторін взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів саме у зазначених в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. З огляду на зазначене суд приходить до висновку щодо відсутності підстав вважати, що при укладенні договору з відповідачем ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», дотримався вимог, передбачених чинним законодавством України про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. До того ж необхідно зауважити, що міжнародними актами, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, у зв`язку з чим сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих Правил тим більше, співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Отже, суд приходить до висновку, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про види та розмір неустойки (пені, штрафів) за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вищезазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року. Однак, доведеність факту отримання відповідачем кредитної картки із встановленим на ній кредитним лімітом, активне користування нею, у сукупності є свідченням наявності між сторонами кредитно-договірних зобов`язань. Так, з розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач активно користувався кредитними коштами, частково погашаючи заборгованість, сплачуючи банку грошові кошти в різних розмірах, востаннє сплативши 02 листопада 2015 року 89 грн. 88 коп. (а.с.95). співставленням наданих банком розрахунків встановлено, що заборгованість за тілом кредиту є незмінною, що свідчить про те, що [PERSON] після листопада 2015 року жодних дій на погашення наявного у нього кредитного боргу не вчинив. Таким чином, позивач, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту, зарахованого на картковий рахунок із видачею картки позичальникові, виконав свої зобов`язання за кредитним договором, тоді як відповідач, користуючись кредитними коштами, належним чином та своєчасно не виконував свої зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості за тілом кредиту 7\~810 грн. 53 коп., яку суд вважає доведеною. Вказана сума розрахована з урахуванням внесених позичальником коштів, а наданий АТ КБ «ПРИВАТБАНК» розрахунок не викликає у суду сумнівів в його правильності в цій частині і не спростований жодними доказами з боку відповідача. Приходячи до такого висновку суд зауважує, що отримані та використані позичальником кредитні кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, що свідчить про порушення його прав, тому суд погоджується із тим, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. При цьому суд не погоджується із розміром заборгованості по простроченим процентам за користування кредитом в сумі 16\~837 грн. 49 коп. та пені у сумі 4 691 грн. 47 коп. з огляду на наступне. Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст.14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, що визначено ст.628 ЦК України. Із системного аналізу наведених норм слідує, що при здійсненні кредитних нарахувань, включених до кредитної заборгованості, банк повинен суворо дотримуватися умов, встановлених договором, у тому числі в частині формулювання назв таких нарахувань, проведенні їх розрахунку, що забезпечує прозорість і однозначність вимог банку. Частина 1 статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом ст.1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Дослідженням змісту підписаної відповідачем анкети-заяви судом встановлено, що відомості про погоджений сторонами розмір процентної ставки при укладенні кредитного договору відсутні, як і відсутні відомості про тип виданої йому кредитної картки. Наданий позивачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, розміщених на офіційному веб-сайті https://privatbank.ua/terms/ суд також вважає неналежними доказами, оскільки вони не містять жодної інформації щодо предмета доказування у даній справі, зокрема, щодо типу кредитної картки, наданої позичальникові за підписаною ним анкетою-заявою від 27 вересня 2010 року, а містять лише виклад умов використання кожної з кредитних карток за різними типами кредитування, які емітуються та обслуговуються АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що, зважаючи на відсутність у підписаній позичальником заяві відомостей щодо типу отриманої картки, не має правового значення для вирішення даного спору, у тому числі для визначення процентної ставки, діючої за кредитною карткою відповідача та обсягом визначеної для нього відповідальності за порушення виконання зобов`язань. Таким чином, з обсягу наданих позивачем доказів, які не містять\~деталізації щодо\~кредитної картки\~за типом\~кредитного продукту,\~який отримав\~відповідач,\~не можливо\~встановити,\~на яких\~умовах відбулося\~його кредитування,\~зокрема,\~щодо розміру\~процентної ставки\~за користування\~кредитними коштами,\~пені. Матеріали справи не містять навіть посилання на тип процентної ставки, погодженої з відповідачем при укладенні договору, позивачем не надано доказів узгодження сторонами змінюваної процентної ставки, порядку та періодичності її зміни, порядку розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, інших вимог, передбачених законом для застосування змінюваної процентної ставки. Відповідно до ст.ст.12,\~81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, на підтвердження обґрунтувань позову про наявність заборгованості, окрім розрахунку заборгованості, копії анкети-заяви, витягу з Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів обслуговування кредитних карт, інших доказів на підтвердження заявлених вимог до суду не надав. З прохальної частини позову вбачається, що позивач, у разі неявки в судове засідання відповідача, просив провести заочний розгляд справи за відсутності його як представника. Отже, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» скористався своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд, в той час як збирати та відшукувати інші докази замість сторін суд не вправі. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність дій банку з приводу нарахування відповідачеві процентів за користування кредитом без погодження їх ставки та пені. Таким чином, суд зазначає про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог із стягненням з відповідача на користь позивача суми заборгованості за кредитним договором №б/н від 27 вересня 2010 року станом на 30 вересня 2020 року в загальному розмірі 7\~810 грн. 53 коп., яка включає: заборгованість за простроченим тілом кредиту, та відмовою у стягненні заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 16\~837 грн. 49 коп. та пені 4691 грн. 47 коп. за недоведеністю. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 475 грн. 74 коп. в рахунок часткового відшкодування судового збору (а.с.43) пропорційно частині задоволених вимог (27%).

Outcome: partial