Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

У березні 2021 року позивачі [PERSON] , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про вселення, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та встановлення порядку користування житловим приміщенням. Свої вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві часткової власності належить двокімнатної суміжної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Квартира отримана позивачами на підставі договору дарування 2/1 частки квартири. Друга половина вказаної квартири належить відповідачу на підставі договору дарування частини квартири. Тобто, зазначена двокімнатна квартира належить чотирьом співвласникам на праві часткової власності, а саме: позивачу-1 - 1/8 частина квартири, позивачу-2 - 1/8 частина квартири, позивачу-3 - частина квартири, відповідачу - частина квартири. На момент набуття позивачами права власності від дарувальниці в квартирі фактично ніхто не мешкав. Відповідач - власниця частини квартири в ній не проживає та не зареєстрована. Відповідач відмовилась надати екземпляр ключів для доступу в квартиру. Крім того, з ініціативи відповідача було замінено вхідні замки у вхідних дверях. Після цього, відповідач не погоджуючи зі співвласниками квартири, заселила чотирьох молодих людей, надавши їм ключі від спільної квартири. Позивачі неодноразово викликали наряд поліції, але до виселення незаконно мешкаючи в квартирі осіб це не призвело. Враховуючи викладене, позивачі просили, вселити [PERSON] , [PERSON] , їх неповнолітню доньку - [PERSON] та малолітнього сина [PERSON] , [PERSON] в квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] , [PERSON] , їх неповнолітній доньці - [PERSON] та малолітньому сину [PERSON] , [PERSON] в квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; встановити наступний порядок користування квартирою кв. [ADDRESS] : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] виділити в користування кімнату розміром 14,8 кв.м., балкон площею 0,7 кв.м., а кімнату розміром 8,0 кв.м. - залишити у користуванні [PERSON] . У спільному користуванні залишити: коридор - 2,9 кв.м., коридор 0,9 кв.м., ванну 2,1 кв.м., вбиральню - 0,8 кв.м., кухню - 7,5 кв.м., комору - 0,4 кв.м.; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва Слободянюка А.В. від 25.03.2021 позовну заяву [PERSON] , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про вселення, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та встановлення порядку користування житловим приміщенням - залишено без руху. У встановлений в ухвалі суду строк, позивач усунув недоліки позовної заяви. Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва Слободянюка А.В. від 12.04.2021 прийнято до провадження дану цивільну справу та постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва Слободянюка А.В. від 27.04.2021 в задоволенні заяви [PERSON] , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про забезпечення позову по цивільній справі за позовом [PERSON] , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про вселення, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та встановлення порядку користування житловим приміщенням - відмовлено. Ухвалою Київського апеляційного суду від 20.07.2021 апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва Слободянюка А.В. від 12.04.2021 у даній цивільній справі повернуто скаржнику. У липні 2021 позивачами подано змінену позовну заяву, в якій вони просили встановити наступний порядок користування квартирою кв. [ADDRESS] : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] виділити в користування кімнату розміром 8,0 кв.м., а кімнату розміром 14,8 кв.м. та балкон площею 0,7 кв.м. - залишити у користуванні [PERSON] . У спільному користуванні залишити: коридор - 2,9 кв.м., коридор 0,9 кв.м., ванну 2,1 кв.м., вбиральню - 0,8 кв.м., кухню - 7,5 кв.м., комору - 0,4 кв.м.; вселити [PERSON] , [PERSON] , їх неповнолітню доньку - [PERSON] та малолітнього сина [PERSON] , [PERSON] в квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] , [PERSON] , їх неповнолітній доньці - [PERSON] та малолітньому сину [PERSON] , [PERSON] в квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] виселети всіх осіб, які мешкають в квартирі за адресою : [ADDRESS] , окрім співвласників. Та зареєстрованих осіб; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] , їх неповнолітню доньку - [PERSON] та малолітнього сина [PERSON] , [PERSON] суму 1050 доларів США в якості компенсації за оренду квартири позивачами, в період з липня 2021; судові витрати покласти на відповідача. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2022 року, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Мазура Ю.Ю. Позивачі в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. Позивач-3 [PERSON] надав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи за його відсутності та за відсутності співпозивачів. Зазначив, що змінені позовні вимоги підтримує та просив їх задовольнити. При цьому, в матеріалах справи наявна довіреність, якою позивачі [PERSON] , [PERSON] уповноважують [PERSON] представляти їх інтереси в суді. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомила. Третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час і місце судового розгляду повідомлені належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомили. Враховуючи, що належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з`явилася, відзиву не подала, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним позов задовольнити частково, виходячи з наступного. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві часткової власності належить двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування частки квартири від 05.05.2021, посвідченого приватним нотаріусом київського нотаріального округу Стрельченко О.В., за реєстровим № 676, що також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 244265263 від 12.02.2021, № 260777064 від 01.03.2021, № 259881954 від 03.06.2021, № 259927800 від 03.06.2021. Друга половина квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування частини квартири, який посвідчено державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Василевською О.А. 06.09.2019 за реєстровим № 3-739. Тобто, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить чотирьом співвласникам на праві часткової власності, а саме: позивачу-1 - 1/8 частина квартири, позивачу-2 - 1/8 частина квартири, позивачу-3 - частина квартири, відповідачу - частина квартири. Як вбачається з технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] (інвентаризаційна справа №3110), виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації 26.05.2020, квартира складається з двох кімнат 14,8 к.в., 8,0 кв.м. Крім того, коридор 2,9 кв.м., комора - 0,4 кв.м., коридор - 0,9 кв.м., ванна - 2,1 кв.м., кухня - 7,5 кв.м., вбиральня - 0,8 кв.м., балкон 30% - 0,7 кв.м. Загальна площа квартири становить 38,1 кв.м., житлова площа 22,8 кв.м. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи № 57699874 від 17.02.2021, № 57699785 від 17.02.2021, № 7699541 від 17.02.2021. 25.03.2021 о 16 год. 51 хв. надійшло повідомлення зі служби 102 заявник, [PERSON] , про те, що 25.03.2021 о 16 год. 49 хв. за адресою: [ADDRESS] невідома особа знаходиться в квартирі заявника та зачинилась з середини, заявник не може потрапити до квартири, чим перешкоджають у її користуванні, що підтверджується талоном-повідомленням єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію № 15325 від 25.03.2021. Як встановлено судом, [PERSON] від свого імені та від імені [PERSON] , [PERSON] звернувся до відповідача листом від 27.02.2021, в якому зазначив, що просить узгодити питання щодо встановлення порядку користування спірною квартирою. Проте, відповідач не відреагувала, що також не спростовано відповідачем. Щодо позовної вимоги про стягнення компенсації за оренду квартири позивачами, суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивачі не мають іншого житла, тому змушені винаймати собі квартиру у м. Києві, що підтверджується договором найму (оренди житлового приміщення) від 22.07.2020. Разом з цим, вимога про стягнення компенсації за оренду квартири позивачами є необґрунтованою та недоведеною, тому суд приходить до висновку, що в цій частині позовних вимог необхідно відмовити. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Статтею 61 ЖК України закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. За приписами стаття 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Наведений правовий висновок узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання і факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Згідно з роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними в п. 14 постанови Пленуму від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику в справах за позовами про захист права власності» з послідуючими змінами, квартира, яка є спільною сумісною власність чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Положеннями ст. 150 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Правовою підставою позовних вимог є положення статті 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Спірна квартира знаходиться у спільній частковій власності позивача та відповідачів. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Між сторонами, виникають конфлікти з приводу користування житлом, вирішити які вони в позасудовому порядку не можуть. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Також суд застосовує висновок Верховного Суду, зазначений у постанові від 09.12.2020 у справі № 209/2642/18, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення; при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи, що відповідач чинить перешкоди у користуванні позивачами квартирою за адресою: [ADDRESS] , при цьому останні не втратили право на користування нею, що підтверджується матеріалами справи, а також те, що позивачі вимушені були вносити орендні платежі за іншу квартиру, з урахуванням змінених позовних вимог, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про вселення, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та встановлення порядку користування житловим приміщенням, підлягає частковому задоволенню. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України). Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахування ухвалення судового рішення, суд присуджує стягнути з відповідача на користь кожного з позивачів 302,66 грн. судового збору.

Outcome: partial