Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-18 00:00:00

Позивач звернувся з вказаним позовом до відповідача, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову зазначив, що 16 листопада 2006 року між сторонами зареєстровано шлюб, актовий запис № 2037. У шлюбі [INFO] народився син [PERSON] . Спільне життя з Відповідачкою не склалось через різні інтереси та погляди на сімейне життя. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07.02.2014 року у справі №344/15163/13-ц шлюб між Позивачем та Відповідачкою розірвано. Місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] визначено з матір`ю [PERSON] . Проте, з моменту розірвання шлюбу неповнолітній син фактично залишився проживати з батьком та повністю перебуває на його утриманні. Натомість, мати виїхала за кордон, участі в утриманні та вихованні дитини з відповідного моменту не приймає. Протягом декількох років Позивач докладав зусиль задля забезпечення участі матері у житті дитини. Однак, ставлення Відповідачки до виконання своїх батьківських обов`язків не покращувалось. Із заявою про визначення способів участі у вихованні дитини Позивач не звертався. Зазначає, що дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Незважаючи на вказані положення, Відповідачка не виконує жодного з вищезазначених обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини та загалом не проявляє зацікавленості в подальшій долі дитини. Враховуючи те, що дитина навчається у школі, відвідує додаткові заняття в позаурочний час Позивач самостійно забезпечує належний фінансовий рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Директором Івано-Франківського академічного ліцею-інтернату Івано-Франківської міської ради надано лист на відповідний адвокатський запит № 01-13/28 від 02.05.22 р. з додатком, який містить відповіді класного керівника сина позивача [PERSON] на вищенаведені питання. Зі змісту вказаних відповідей вбачається, що дитина з 01.09.2021 р. та станом на 02.05.2022 р. навчається у Івано-Франківському академічному ліцеї-інтернаті Івано-Франківської міської ради, подання документів для здобуття дитиною середньої освіти у вказаному навчальному закладі організував батько - [PERSON] , супроводжує дитину у ліцей та забирає з нього протягом усього періоду навчання виключно батько. Мати [PERSON] не супроводжувала сина до ліцею, не цікавилася його успішністю, жодного разу не відвідувала батьківські збори та не комунікувала з класним керівником [PERSON] щодо здобуття дитиною середньої освіти. Згідно відповіддю Директора Ліцею № 15 Івано-Франківської міської ради документу [PERSON] , [INFO] , (батько: [PERSON] , мати: [PERSON] ) навчався в ліцеї № 15 Івано- Франківської міської ради у період з 01.09.2018 р. по 04.06.2021 р. Документи на вступ у Ліцей № 15 для здобуття дитиною середньої освіти подавав батько. Перші роки навчання дитину у Ліцей № 15 супроводжував та забирав батько [PERSON] або мачуха [PERSON] , а у 7 сьомому класі дитина ходила на навчання самостійно. Протягом усього періоду навчання класний керівник не бачив, як мати учня, [PERSON] супроводжує сина у Ліцей № 15 Івано-Франківської міської ради або забирала після уроків. Окрім цього, [PERSON] успішністю учня не цікавилася, батьківські збори жодного разу не відвідувала та не комунікувала протягом всього періоду навчання дитини з класним керівником [PERSON] . Дані обставини свідчать про те, що мати не виконує своїх батьківських обов`язків, не дбає про здобуття сином загальної середньої освіти, не цікавиться шкільним життям останнього. У відповіді № 145/69 від 28.04.2022 року Директора Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги" О. Савчук надано інформацію, про те, що дитина [PERSON] , [INFO] , уклав декларацію з лікарем АЗПСМ с. Микитинці СП "Міська поліклініка №3" КНП "ЦПМКДД" [PERSON] [INFO] . Дитину на прийом до лікаря за отриманням медичної допомоги, проведенням діагностики та лікування дитини, одержанням направлень відповідно до медичних показань пацієнта, а також за здійсненням загального медичного спостереження за здоровою дитиною, супроводжував батько дитини [PERSON] . Періодичність звернень: 13.05.2020 року, 02.06.2021 року, 18.08.2021 року, 23.09.2021 року, з 23.02.2022 року по 28.02.2022 року, 11.03.2022 року. Мати [PERSON] дитину [PERSON] на огляди до сімейного лікаря не супроводжувала, станом здоров`я не цікавилася, із сімейним лікарем щодо стану здоров`я дитини жодними засобами телефонного та/або електронного зв`язку не комунікувала. Наведені докази підтверджують той факт, що мати не бере жодної участі у забезпеченні медичного догляду, лікування, не цікавиться станом здоров`я дитини. Крім того, Відповідачка фактично не проживає за місцем реєстрації, оскільки виїхала за кордон. З огляду на наведене, Відповідачка свідомо обрала такі життєві умови, за якими вона взагалі не бере участі у вихованні дитини, що в свою чергу свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні ст.164 СК України. При цьому, такі життєві умови були обрані Відповідачкою з чітким розумінням, що постійне проживання на території іншої держави зумовить неможливість піклування про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя. Враховуючи те, що мати взагалі не бере участі в утриманні та вихованні сина, не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу та не створює умов для отримання ним освіти, варто зробити висновок про повну відсутність матері у житті дитини. Отже, Відповідачка жодним чином не виконує обов`язків, покладених законом на батьків. Всі питання щодо утримання та виховання сина вирішуються Позивачем самостійно без участі та підтримки з боку Відповідачки. Отже, повне невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків свідчить про необхідність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо [PERSON] і застосування такого крайнього заходу покликане захистити інтереси дитини, яка фактично не позиціонує відповідачку як матір та не повинна бути пов`язана правовим зв`язком з останньою в силу вищевикладених обставин. Враховуючи наведене просить суд позбавити [PERSON] , батьківських прав щодо [PERSON] , [INFO] . Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, просили позов задовольнити. Позивач суду пояснив, що син проживає з ним з 2014 року. Відповідачка весь час проживає за кордоном. В м. Івано-Франківськ приїджала 1-2 рази на рік. Останній раз вона бачилася з дитиною зимою 2021 року та привезла сину кросівки. Місце проживання дитини рішенням суду або органом опіки та піклування після розірвання шлюбу не змінювалось. Питання щодо позбавлення батьківських прав виникло через неможливість виїзду дитини за кордон. Однак до органу опіки та піклування із заявою про підтвердження місця проживання дитини та тимчасового виїзду за межі України не звертався. В судове засідання відповідач не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином про причини своєї неявки суд не повідомила. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Представник Органу опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради просила прийняти рішення в інтересах дитини. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Вислухавши позивача та його представника, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 07.02.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , залишено на проживання з відповідачем [PERSON] (а.с.13-14). Відповідно до довідки ТОВ «ЖЕО Добробут-ІФ», [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою до складу сім`ї входять: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , (син, не зареєстрований, але проживає) [INFO] , [PERSON] (дружина) [INFO] , [PERSON] (син) [INFO] , [PERSON] (дочка) [INFO] (а.с.12). З відповіді директора ліцею №15 Івано-Франківської міської ради Бойчук В.Є. та вчителя іноземної мови, класного керівника 8-Г класу [PERSON] на адвокатський запит адвоката Сліпенчук Н.А. від 27.04.2022 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , (батько: [PERSON] , мати: [PERSON] , здобував середню освіту в ліцеї № 15 Івано-Франківської міської ради. [PERSON] навчався у ліцеї №15 Івано-Франківської міської ради у період з 1.09.2018 р. по 4.06.2021 р. Документи на вступ у Ліцей № 15 для здобуття дитиною середньої освіти подавав батько [PERSON] . Перші роки навчання дитини у Ліцеї № 15 Івано-Франківської міської ради супроводжував та забирав батько [PERSON] або мачуха [PERSON] . У сьомому класі [PERSON] , [INFO] , ходив на навчання самостійно. Протягом усього періоду навчання не бачив, як мати учня, [PERSON] супроводжує сина у Ліцей № 15 Івано-Франківської міської ради або забирає після уроків. Мати, [PERSON] успішністю учня не цікавилася. Протягом всього періоду навчання батьківські збори жодного разу не відвідувала. З класним керівником [PERSON] щодо здобуття середньої освіти протягом всього періоду навчання мати, [PERSON] , не комунікувала (а.с.7). Згідно відповіді директора КНП «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги» від 28.04.2022 року №145/69 на запит адвоката Сліпенчук Н.А. встановлено, що дитина [PERSON] , [INFO] , уклав декларацію з лікарем АЗПСМ с. Микитинці СП "Міська поліклініка №3" КНП "ЦПМКДД" [PERSON] [INFO] . Дитину на прийом до лікаря за отриманням медичної допомоги, проведенням діагностики та лікування дитини, одержанням направлень відповідно до медичних показань пацієнта, а також за здійсненням загального медичного спостереження за здоровою дитиною, супроводжував батько дитини [PERSON] . Періодичність звернень: 13.05.2020 року, 02.06.2021 року, 18.08.2021 року, 23.09.2021 року, з 23.02.2022 року по 28.02.2022 року, 11.03.2022 року. Мати [PERSON] дитину [PERSON] на огляди до сімейного лікаря не супроводжувала, станом здоров`я не цікавилася, із сімейним лікарем щодо стану здоров`я дитини жодними засобами телефонного та/або електронного зв`язку не комунікувала (а.с.17-18). Як вбачається із запиту адвоката Сліпенчук Н.А. від 27.04.2022 року, адвокат ставила директору Івано-Франківського академічного ліцею-інтернату Івано-Франківської обласної ради Стефанишину В.В. наступні запитання (а.с.8-9): п. 1.1. Чи здобуває [PERSON] середню освіту в Івано-Франківському академічному ліцеї-інтернаті Івано-Франківської обласної ради? Якщо так, то протягом якого періоду? П.1.2. Хто з батьків організував подання документів для здобуття дитиною середньої освіти у Івано-Франківському академічному ліцеї-інтернаті Івано-Франківської обласної ради? П.1.3. Хто супроводжував дитину у Івано-Франківський академічний ліцей-інтернат Івано-Франківської обласної ради та забирав/забирає з нього протягом усього періоду навчання? П.1.4. Чи супроводжувала мати [PERSON] дитину у Івано-Франківський академічний ліцей-інтернат Івано-Франківської обласної ради та забирала/забирає з нього протягом усього періоду навчання? П.1.5. Чи цікавилася мати успішністю дитини? Чи відвідувала мати батьківські збори? Якщо так, вкажіть будь ласка періодичність. П.1.6. Чи комунікувала мати з класним керівником [PERSON] щодо здобуття дитиною середньої освіти протягом всього періоду навчання? Так, із відповіді класного керівника [PERSON] від 02.05.2022 року на запит адвоката Сліпенчук Н.А. від 27.04.2022 року надано відповідь з приводу п.1.1. Так, 01.09.2021 року - та продовжує навчання станом на 02.05.2022 року; п.1.2. Батько - [PERSON] ; п.1.3. Батько - [PERSON] ; п.1.4. Ні; п.1.5. Ні; п.1.6. Ні. (а.с.20). Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункти 1 і 3 статті 9 Конвенції про права дитини). Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно з частинами другою, третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Підстави з яких мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав визначені ст. 164 Сімейного кодексу України, в тому числі у зв`язку з ухиленням від виконання ними своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. ст. 164, 165, 166 Сімейного кодексу України, постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (зі змінами), вбачається, що позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи; позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей). Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 151 цього Кодексу, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Як роз`яснив Верховний Суд України в п. 15 постанови Пленуму від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Кожен учасник сімейних відносин, який досяг 14 років, має право на особисте звернення до суду з відповідною заявою в порядку цивільного судочинства за захистом свого права чи інтересу, а також може особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають із відносин, у яких він (вона) особисто бере участь. Звертаючись до суду з позовом, батько дитини посилається на те, що Відповідачка жодним чином не виконує обов`язків, покладених законом на батьків. Всі питання щодо утримання та виховання сина вирішуються Позивачем самостійно без участі та підтримки з боку Відповідачки. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Тлумачення частини другої статті 171 СК України свідчить, що нею передбачені випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України). Допитаний у судовому засіданні у присутності представника органу опіки на піклування та психолога неповнолітня дитина [PERSON] зазначив, що він проживає з батьком з 2014 року. Після розірвання шлюбу його мама проживала у м.Львові, оскільки навчалася у ВНЗ. Згодом мама часто виїджала за кордон на заробітки. Вона приїджала в м.Івано-Франківськ 2 рази на рік та під час її перебування вони обов`язково бачилися, та ходили на прогулянки. Також вони спілкуються в телефонному режимі 2 рази на місяць. Мама цікавиться його успіхами у навчанні. Мама пропонувала йому жити з нею за кордоном, однак він відмовився. Останній раз бачив маму взимку 2021 року. Вона привезла йому кросівки та переказує на його картку грошові кошти. Стосовно позбавлення батьківських прав його матері не заперечує, якщо не створить їй складнощів у житті. В судовому засіданні психолог, який був присутній під час з`ясування думки неповнолітнього [PERSON] суду пояснила, що дитина до кінця не розуміє питання позбавлення батьківських прав та не усвідомлює їх наслідків. Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і гарантує, що інтереси дітей захищені. Належна увага повинна приділятися поглядам та думці дитини згідно з її віком і зрілістю. Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Суд вважає, що неповнолітній [PERSON] не визначився із своєю позицією щодо даного спору. У статті 19 СК України встановлено, що під час розгляду спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] (Додаток до рішення виконавчого комітету міської ради від 06.04.23 №417 вбачається, що розглянувши первинні матеріали справ, беручи до уваги рекомендації комісії з питань захисту прав дитини від 22.02.2023 року та 08.03.2023 року, з метою забезпечення реалізації прав, свобод та законних інтересів дитини, виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 122-125). Незважаючи на те, що Орган опіки і піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради вважав за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] , суд вважає, що даний висновок є недостатньо обґрунтованим та не відповідає найкращим інтересам неповнолітнього [PERSON] виходячи з наступного. При розгляді питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав орган опіки та піклування повинен діяти в інтересах дитини та в межах своїх повноважень, передбачених СК України та Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866. Так, питання про надання відповідного висновку розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини у присутності батька та дитини. На запитання до батька та хлопця про те, що дасть позбавлення батьківських прав, [PERSON] відповів, що позбавлення батьківських прав дасть можливість скоріше вирішувати юридичні аспекти та виїзд за кордон, вирішити проблему оформлення ID-картки. В той же час, суд вважає, що на засіданні комісії не повно досліджені обставини, що мають істотне значення, зокрема те, що [PERSON] проживає за кордоном, під час перебування на території України бачиться з сином, спілкується з дитиною в телефонному режимі, переказує дитині грошові кошти на його потреби та хоче зберегти свої права щодо дитини і заперечує щодо позбавлення її батьківських прав. Крім того, суд враховує, що мати пропонувала дитині проживати з нею, однак син, досягнувши певного віку та маючи право самостійно обирати місце проживання, відмовився їхати за кордон. Суд вважає, що вказаний висновок не підтверджує, що [PERSON] , яка не має негативних характеристик, свідомо та остаточно знехтувала своїми обов`язками відносно дитини, втратила цікавість до дитини, а інтереси дитини вимагають застосування такого крайнього заходу як позбавлення батька батьківських прав, а тому не погоджується з даним висновком відповідно до ч.6 ст.19 СК України. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з матір`ю і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що можеспричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Позбавлення матері батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Суд вважає, що при вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що [PERSON] не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка залишилася проживати з батьком у новій сім"ї. Та обставина, що матеріальним забезпеченням сина, його вихованням і розвитком займається батько, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає приймати участь у його утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Враховуючи наведені вище норми чинного законодавства, а також встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування крайнього заходу впливу на відповідача - позбавлення батьківських прав, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 164, 165 Сімейного кодексу України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 3, 6, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 133, 137, 141, 222, 224, 258-259, 263-268, 273, 280-289, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed