Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

Позовні вимоги. [PERSON] , 13.04.2020 року звернувся до Франківського районного суду м. Львова з позовом, у якому просить: - визнати протиправним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна поліклініка № 4» № 40-к про звільнення [PERSON] від 10.03.2020 року; - поновити позивача на посаді заступника головного лікаря медичної частини Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна поліклініка № 4» з 11.03.2020 року; - стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна поліклініка № 4» середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 11.03.2020 року, а також стягнути витрати на правничу допомогу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.12.2018 року позивач був прийнятий на посаду заступника головного лікаря з медичної частини у Комунальне некомерційне підприємство «Стоматологічна поліклініка № 4». 11.03.2020 року останній був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП. 10.03.2020 року виконуючий обов`язки головного лікаря Б. Нечипоренко виніс наказ № 40-к про звільнення позивача, заступника головного лікаря з медичної частини, звільнений з займаної посади 11.03.2020 року за угодою сторін, підставою була заява [PERSON] від 10.03.2020 року. Вказує на те, що вважає його звільнення та наказ про це № 40-к від 11.03.2020 року незаконним, таким, що грубо порушують його трудові права. Окремо вказує на те, що угоди про звільнення між сторонами досягнуто не було, заява про звільнення була ним написана під примусом виконуючого обов`язки головного лікаря із застосуванням психологічного тиску, в стані морального пригнічення, стресу, та при відсутності фактичного волевиявлення. Зокрема зазначає, що виконуючий обов`язки головного лікаря КНП ««Стоматологічна поліклініка № 4» Нечипоренко Б. А. погрожував звільнити позивача за нібито порушення трудової дисципліни, вчинив дії які загрожували життю та здоров`ю позивача, окрім цього, погрожу фізичною розправою у разі не написання заяви за угодою сторін. Так, перебуваючи у емоційному стані та будучи під тиском виконуючого обов`язки головного лікаря КНП «Стоматологічна поліклініка № 4», така заява була написана позивачем. Однак це був кінець робочого дня і секретар її не зареєструвала. У той час виконуючого обов`язки головного лікаря на робочому місті вже не було. На наступний робочий день позивач одразу по приходу на роботу написав заяву про відкликання заяви про звільнення. Цю заяву позивач зареєстрував у журналі вхідної кореспонденції, ще до часу реєстрації заяви про звільнення. Відтак, заява про відкликання заяви про звільнення була зареєстрована швидше ніж сама заява про звільнення. Після того як [PERSON] виявив, що позивач відкликав 11.03.2020 року свою заяву про звільнення, яка була зареєстрованою 11.03.2020 року, він видав наказ про звільнення позивача, зареєструвавши його заднім числом 10.03.2020 року. Так, відповідно до ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Позивач зазначає, що припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України, застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, у даному ж випадку припинення трудового договору відбулося з ініціативи працедавця. Відтак, просить суд задовольнити вимоги позовної заяви у повному обсязі. Рух справи в суді. Листом голови Франківського районного суду м. Львова № 465/2183/20/660/2023 від 30.03.2023 року вказану справу у трьох томах скеровано на розгляд Залізничному районному суду м. Львова (а.с. 146-147, Т. 3). Так, вказані матеріали справи надійшли до Залізничного районного суду м. Львова 03.04.2023 року (вх. № 6546). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Залізничного районного суду м. Львова від 04.04.2023 року справу № 465/2183/20 передано судді Гедз Б. М. (а.с. 148, Т. 3). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 05.04.2023 року заяву судді Гедз Б. М. про самовідвід при розгляді позовної заяви [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна поліклініка № 4» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено (а.с. 149, Т. 3). Розпорядженням керівника апарату Залізничного районного суду м. Львова щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи № 11/23/В від 05.04.2023 року на підставі п. 2.3.52 Положення «Про автоматизовану систему документообігу суду» призначено повторний автоматизований розподіл судової справи (а.с. 150, Т. 3). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Залізничного районного суду м. Львова від 05.04.2023 року справу № 465/2183/20 передано судді Іванюк І. Д. (а.с. 151, Т. 3). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 10.04.2023 року заяву судді Іванюк І. Д. про самовідвід у розгляді цивільної справи № 465/2183/20 (номер провадження 2/462/1002/23) за позовом [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна поліклініка № 4» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - задоволено. Матеріали справи № 465/2183/20 (номер провадження 2/462/1002/23) передано до канцелярії Залізничного районного суду м. Львова на повторний автоматизований розподіл для визначення судді у порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України (а.с. 152-153, Т. 3). Розпорядженням виконуючого обов`язки керівника апарату Залізничного районного суду м. Львова щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи № 15/23/В від 13.04.2023 року на підставі п. 2.3.52 Положення «Про автоматизовану систему документообігу суду» призначено повторний автоматизований розподіл судової справи (а.с. 154, Т. 3). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Залізничного районного суду м. Львова від 13.04.2023 року справу № 465/2183/20 передано судді Галайко Н. М. (а.с. 155, Т. 3). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 18.04.2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 156-158, Т. 3). 27.04.2023 року (вх. № Еп-1963/23) представник позивача [PERSON] [PERSON] , подала письмову заяву про відвід головуючого судді Галайко Н. М. (а.с. 161,\~162-163, Т. 3). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 27.04.2023 року заяву представника позивача [PERSON] [PERSON] про відвід головуючого судді Галайко Н. М. у цивільній справі за позовом [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна поліклініка № 4» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу визнано необґрунтованою. Заяву представника позивача [PERSON] [PERSON] \~про відвід\~головуючого судді\~Галайко Н.\~М. передано для вирішення зазначеного питання, у порядку, передбаченому ч. 1\~ст. 33 ЦПК України,\~іншому судді (а.с. 164-165, Т. 3). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Залізничного районного суду м. Львова від 27.04.2023 року для вирішення заяви про відвід судді Галайко Н. М. було визначено суддю Іванююк І. Д. (а.с. 170, Т. 3). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 01.05.2023 року у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] [PERSON] про відвід головуючого судді Галайко Н. М. у цивільній справі № 465/2183/20 за позовом [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна поліклініка № 4» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено (а.с. 171-172, Т. 3). Позиція сторін по справі. У вказаний в ухвалі Залізничного районного суду м. Львова від 18.04.2023 року строк відповідач не надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до вимог\~ст. 178 ЦПК України, без поважних причин. Однак, суд приймає до уваги відзив на позовну заяву поданий виконуючим обов`язки головного лікаря [PERSON] 09.07.2020 року (вх. № 15730). Із змісту відзиву на позовну заяву вбачається, зокрема, що сторона відповідача у справі з заявленими позовними вимогами не погоджується у повному обсязі, оскільки вважає такі безпідставними. Зокрема зазначено, що позивачем надано недостовірну інформацію стосовно фактичних обставин його звільнення. Зокрема, позивач зазначає, що ним було подано на розгляд роботодавця заяву про звільнення його з посади заступника головного лікаря з медичної частини за власним бажанням. Разом з тим, зі змісту його заяви про звільнення від 10.03.2020 року вбачається, що він просив звільнити його з займаної посади за угодою сторін з 11.03.2020 року, тобто на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Така заява була задоволена роботодавцем та погоджена начальником управління охорони здоров`я Львівської міської ради [PERSON] . Після цього, 10.03.2020 року виконуючий обов`язки головного лікаря КНП «СП № 4» Нечипоренком Б. А видано наказ № 40-к про звільнення [PERSON] з посади заступника головного лікаря з медичної частини Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна поліклініка № 4» з 11.03.2020 року. Сторона відповідача у справі зазначає, що відповідач діяв правомірно, з дотриманням норм чинного законодавства про працю та жодним чином не порушуючи права позивача. Також, зазначає, що не відповідають дійсності твердження позивача про те, що заява про звільнення була написана ним під впливом фізичного насильства та погроз зі сторони виконуючого обов`язки головного лікаря, оскільки жодного тиску на нього вчинено не було. [PERSON] було прийнято на роботу до КНП «СП № 4» на дві посади: заступника головного лікаря з медичної частини з повним окладом та лікаря-стоматолога терапевта, неповний робочий час з 0,25 окладу. 10.03.2020 року у кабінеті начальника відділу кадрів, в присутності начальника відділу кадрів [PERSON] , [PERSON] за власним свідомим волевиявленням написав дві заяви про звільнення. Перша заява - з проханням звільнити його з посади лікаря-стоматолога терапевта з 25.03.2020 року за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП, друга - звільнити з посади заступника головного лікаря медичної частини з 11.03.2020 року за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП. Відповідач вказує на те, що жодного фізичного чи психологічного насильства, примусу, погроз та тиску до позивача не було застосовано. Також, відповідач зазначає, що 11.03.2020 року о 10 год. 30 хв. [PERSON] була зареєстрована заява у журналі вхідної кореспонденції секретаря головного лікаря про відкликання заяви про звільнення з посади, заступника головного лікаря з медичної частини від 10.03.2020 року. Вказана заява була передана секретарем на розгляд виконуючого обов`язки головного лікаря у другій половині дня. У задоволенні цієї заяви було відмовлено, оскільки, 11.03.2020 року був останнім робочим днем позивача і з ним вже було здійснено розрахунок та внесено запис про звільнення до особової справи [PERSON] та його трудової книжки. Крім того, законодавством про працю не передбачено можливості одностороннього відкликання працівником заяви про звільнення за згодою сторін. Так, сторона відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 43-46, Т. 1). У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279\~ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України\~у разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи в цілому, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Так, згідно ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 12 ЦПК України передбачає, зокрема те, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст.\~15,\~16\~ЦК України,\~ст.\~4\~ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Встановлені судом фактичні обставини справи. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно копії Наказу Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна поліклініка № 4» № 40-к від 10.03.2020 року «Про звільнення [PERSON] » - [PERSON] , заступника головного лікаря з медичної частини, звільнено з займаної посади 11.03.2020 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (підставною зазначено заяву [PERSON] від 10.03.2020 року). Бухгалтерії виплатити [PERSON] компенсацію за 23 каландарних дні невикористаної щорічної відпустки (а.с. 31, Т. 1). [PERSON] 11.03.2020 року із зазначеним наказом ознайомлений. Окремо [PERSON] на копії вказаного наказу зазначив, що 11.03.2020 року о 10 год. 30 хв. заява про звільнення за угодою сторін була відкликана ним. Копією письмової Заяви [PERSON] на ім`я виконуючого обов`язки головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна поліклініка № 4» [PERSON] від 11.03.2020 року стверджується, що [PERSON] перебуваючи в емоційному стані і будучи під тиском виконуючого обов`язки головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна поліклініка № 4», який погрожував йому звільненням та вчинив дії, які загрожують життю і здоров`ю [PERSON] , ним була написана заява про звільнення з 11.03.2020 року (останній робочий день). Зазначеною заявою відкликає свою заяву про звільнення з займаної посади заступника головного лікаря з медичної частини. Просить вважати заяву про звільнення вважати неподаною (а.с. 32, Т. 1). Згідно копії Трудової книжки серії [NUMBER] встановлено, що [PERSON] 17.12.2018 року був прийнятий на посаду заступника головного лікаря з медичної частини у Комунальне некомерційне підприємство «Стоматологічна поліклініка № 4». 11.03.2020 року [PERSON] був звільнений за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП (а.с. 33-34, Т. 1). Також, судом досліджено копію письмової Заяви [PERSON] на ім`я виконуючого обов`язки головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна поліклініка № 4» [PERSON] від 10.03.2020 року, згідно якої останній просив звільнити його з посади заступника головного лікаря з медичної частини 11.03.2020 року за угодою сторін. Заява була погоджена 10.03.2020 року (а.с. 49, Т. 1). Окрім цього, згідно копії письмової Заяви [PERSON] на ім`я виконуючого обов`язки головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна поліклініка № 4» Нечипоренко Б. А. від 10.03.2020 року останній просив звільнити його з роботи 25.03.2020 року за власним бажанням (а.с. 50, Т. 1). Копією Наказу Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна поліклініка № 4» № 41-к від 10.03.2020 року «Про звільнення [PERSON] » стверджується, що [PERSON] , лікаря-стоматолога терапевта, 25.03.2020 року за власним бажанням, за ст. 38 КЗпП України на підставі заяви [PERSON] від 10.03.2020 року звільнено. Бухгалтерії виплатити [PERSON] компенсацію за 3 каландарних дні щорічної відпустки за період роботи з 03.02.2020 року по 11.03.2020 року (а.с. 52, Т. 1). Окрім цього, із копії Наказу Департаменту гуманітарної політики Управління охорони здоров`я ЛМР «Про виконуючого обов`язки головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна поліклініка № 4» № 9-к від 13.01.2020 року вбачається, що у зв`язку із звільненням головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна поліклініка № 4» наказано виконання обов`язків головного лікаря доручити заступнику головного лікаря з економічних питань Нечипоренкові Б. А. з 14.01.2020 року (а.с. 57, Т. 1). Копією Витягу з Книги реєстрації наказів з кадрових питань тривалого терміну зберігання розпочатою 01.01.2019 року вбачається, що запис про наказ № 40-к про звільнення [PERSON] 10.03.2020 року здійснений у вказаній книзі (а.с. 58-59, Т. 1). Застосоване судом законодавство. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Конституційний Суд України у рішеннях № 14-рп/2004 від 07.07.2004 року, № 8-рп/2007 від 16.10.2007 року та № 2-рп/2008 від 29.01.2008 року зазначав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. Так, згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Підстави припинення трудового договору встановлено ст. 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника ст. 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу ст. 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) ст. 45 цього Кодексу. Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України). У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди. Припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України можуть бути укладені як в письмовій, такі в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення. Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: - чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; - чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; - чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; - чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це роботодавця і працівника. Для роботодавця не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін. Така правова позиція викладена Верховним Судом у постановах № 524/3490/17-ц (провадження № 61-31015св18) від 27.03.2019 року, № 759/11508/16-ц (провадження № 61-14807св18) від 22.04.2019 року, № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19) від 27.05.2020 року, № 748/1266/21 (провадження № 61-4278св22) від 29.06.2022 року, а також № 461/3375/21 (провадження № 61-6595св22) від 10.05.2023 року. Також суд враховує, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.08.2020 року по справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19) зазначено, що: «Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26.10.2016 року у справі № 6-1269цс16. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22.04.2019 року у справі № 759/11508/16-ц (провадження № 61-14807св18), у постанові від 27.05.2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19). Підстави відступити від цих висновків судом не встановлено. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Мотиви прийняття рішення та висновки суду. Відповідно до ст.\~263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Так, судом встановлено, що звільнення [PERSON] відбулося за угодою сторін та на підставі відповідної заяви позивача про звільнення, а анулювання такої домовленості не мало місця, тому суд дійшов висновку що звільнення [PERSON] з роботи відбулося з дотриманням вимог п. 1 ст. 36 КЗпП України. Судом не встановлено, що станом на момент складання заяви про звільнення за угодою сторін було відсутнє відповідне волевиявлення позивача про припинення трудового договору за зазначеною підставою, наступна зміна власного рішення позивача не впливає на чинність досягнутої домовленості з роботодавцем (без його згоди на таку зміну). Також судом враховано, що не встановлена обопільна згода відповідача, як роботодавця, та позивача, як працівника, на скасування угоди про звільнення позивача, а тому позивача було правомірно звільнено з роботи за згодою сторін. Доводи позивача про те, що написання заяви про звільнення було здійснено під психологічним примусом (тиском) роботодавця, а також те, що відповідач чинив дії які загрожували життю та здоров`ю позивача, зокрема погрози фізичної розправи у разі не написання заяви за угодою сторін є безпідставними, оскільки належних та достатніх доказів на підтвердження цих обставин позивачем не надано, зокрема, звернення до правоохоронних органів з цього приводу. Доказів анулювання домовленості про припинення трудового договору при взаємній згоді про це власника і працівника суду також не надано. Отже, з обставин справи випливає, що підставою для прийняття оскаржуваного наказу стала особиста письмова заява позивача, що містила прохання звільнити його із займаної посади за угодою сторін. Вказана заява написана власноруч позивачем, на заяві є його особистий підпис та дата. Жодних доказів чинення на позивача відповідачем тиску, погроз, примушення до написання заяви про звільнення, матеріали справи не містять та позивачем доведено не було. Тому, підстав для визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача, поновлення його на посаді у ході розгляду справи не встановлено. Також, ст 235 КЗпП України передбачено, що при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Враховуючи те, що у ході розгляду справи неправомірність звільнення позивача не знайшла свого об`єктивного підтвердження, не встановлено підстав для його поновлення на роботі, а розрахунок з позивачем роботодавцем було проведено, та доказів затримки такого розрахунку позивачем надано не було, суд вважає, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є також безпідставними та не підлягають задоволенню. Суд, вирішуючи справу у межах вимог та на підставі наданих суду доказів, враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, дійшов висновку, що звільнення позивача з роботи здійснене правомірно, у відповідності до вимог законодавства, підстав для визнання протиправним та скасування оспорюваного наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку - не вбачається, а тому у задоволенні позову слід відмовити. За таких підстав, позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. При цьому,\~приписами п. 1 ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. В контексті дотримання судом стандартів мотивування слід звернути увагу на рішення «Руїз Торіха проти Іспанії» (№ 18390/91, 09.12.1994 року, §29) та «Проніна проти України» (№ 63566/00, 18.07.2006 року, § 23,25), у яких ЄСПЛ зауважив, що у рішеннях національних судів мають бути належним чином зазначені мотиви, на яких вони ґрунтуються; міра, до якої суд має виконати свій обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення; проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді. У рішенні «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003 року, § 36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень. У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін\~одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України» № 4909/04 § 58 ЄСПЛ від 10.02.2010 року). Судові витрати по справі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у тому числі зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу, у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі\~наведеного та\~

Outcome: dismissed