Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

23 березня 2023 року з Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, за підсудністю, надійшла цивільна справа №332/3063/22 (номер провадження 2/336/1538/23) за позовною заявою [PERSON] до АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» про визнання права на забезпечення і встановлення безкоштовного індивідуального лічильника газу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] . Природний газ в квартирі використовується нею та сплачується за особистим рахунком [NUMBER] . Лічильника природного газу в квартирі не має. AT «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» надає їй послуги з постачання природного газу до квартири на підставі типового договору. До моменту введення в експлуатацію загальнобудинкового лічильника природного газу, вона сплачувала за надані послуги за нормою споживання природного газу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 року №203-2016-п «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників». Після введення в експлуатацію загальнобудинкового лічильника природного газу вона повинна сплачувати за завищеними об`ємами спожитого газу - за показниками будинкового лічильника. Згоду співвласники багатоквартирного будинку на самоправно встановлений відповідачем на будинку загальнобудинкового вузлу обліку природного газу не надавали, що свідчить про порушення вимог ст.10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», п.4 «Тимчасового Положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання у умовах використання загально будинкового вузла обліку», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2012 року № 620, глави 4 розділу IX Кодексу газорозподільних систем щодо порядку введення комерційного вузла обліку газу. Вона зверталась до відповідача з проханням встановити безкоштовний індивідуальний лічильник природного газу та здійснити перерахунок за сплати газу, однак позитивного наслідку це не дало. Встановивши загальнобудинковий вузол обліку природного газу на будинок за адресою: [ADDRESS] відповідач поставив в нерівне становище споживачів природного газу вказаного будинку, оскільки приймання-передача та визначення фактичного об`єму спожитого природного газу визначається не по об`єктах побутових споживачів (квартирах), чим порушено умови типового договору та Закону України «Про захист прав споживачів». У зв`язку з чим звернулася до суду з вказаною позовною заявою та просить визнати за нею право на забезпечення індивідуальним безкоштовним газовим лічильником за рахунок AT «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», зобов`язати відповідача за власний рахунок встановити індивідуальний газовий лічильник у квартиру [ADDRESS] , та здійснити перерахунок по оплаті за газ по квитанціям за 5 років. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2022 року цивільну справу за позовом [PERSON] до AT «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» про визнання права на забезпечення і встановлення безкоштовного індивідуального лічильника газу передано на розгляд за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, оскільки адресою місцезнаходження відповідача є Україна, 69035, м.Запоріжжя, вул. Заводська, буд. 7, тобто місцезнаходженням відповідача є Вознесенівський район м. Запоріжжя. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2023 року матеріали вказаної цивільної справи передано на розгляд до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, оскільки позовні вимоги про визнання права на забезпечення і встановлення безкоштовного індивідуального лічильника та зобов`язання здійснити перерахунок по сплаті за газ стосуються надання послуг з газопостачання за адресою [ADDRESS] , тому позов має пред`являтися за місцем знаходження нерухомого майна, тобто за правилами виключної підсудності. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено та передано судді Петренко Л.В. Відповідно до положень ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Роз`яснено відповідачу право на подання відзиву на позовну заяву, також роз`яснено сторонам право на подання відповіді на відзив та заперечення. 01 травня 2023 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву з додатками та доказами направлення позивачу. AT «ЗАПОРІЖГАЗ» в повному обсязі заперечує про наведених позивачем обставин та правових підстав позову, та не погоджується з ними. Представником відповідача в обґрунтування відзиву зазначено, що особливості встановлення лічильників газу споживачам визначаються Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». ПАТ «Запоріжгаз» було розроблено План розвитку газорозподільної системи ПАТ «Запоріжгаз» на 2016 - 2025 роки, який було подано до НКРЕКП на затвердження. Постановою НКРЕКП від 24.03.2016 № 393 (зі змінами) затверджено План розвитку газорозподільної системи ПАТ «Запоріжгаз» на 2016 - 2025 роки та джерела їх фінансування. Розділом 1 даного Плану становить Інвестиційна програма ПАТ «Запоріжгаз» на 2016 рік, якою передбачено забезпечення населення лічильниках газу до 01.01.2018 року. З урахуванням технічних та економічних чинників визначено заходи з забезпечення лічильниками у спосіб або встановлення індивідуальних або загальнобудинкових лічильників. Відповідно до цієї Інвестиційної програми передбачено встановлення єдиного будинкового вузла обліку (загальнобудинкового лічильника) для забезпечення споживачів категорії населення, незабезпечених лічильниками, що мешкають, зокрема, в багатоквартирному будинку [ADDRESS] . На виконання вищенаведеної Інвестиційної програми відповідно до Акту приймання в експлуатацію загальнобудинкового вузла обліку газу від 10.11.2017 р. за адресою: [ADDRESS] , було встановлено загальнобудинковий лічильник та з 01.12.2017 року здійснюється нарахування за спожитий природний газ за загальнобудинковим лічильником. Позивач з моменту встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу за адресою: [ADDRESS] , в жодній формі не зверталась на адресу Товариства за здійсненням їй перерахунку по сплаті за газ по квитанціям за останні п`ять років та продовжує споживати й сплачувати за природний газ за показами загальнобудинкового вузла обліку газу. В контексті вищевикладеного встановлення індивідуальних лічильників газу, є заходом забезпечення лічильниками газу споживачів категорії населення, поряд з заходом за яким забезпечення лічильниками здійснюється шляхом встановленням загальнобудинкових лічильників газу. В залежності від наявності тих чи інших технічних та економічних чинників Оператор ГРМ у відповідності до своїх повноважень приймає рішення та визначає потребу у запровадженні того чи іншого способу забезпечення лічильниками, дії з чого становлять запровадження заходів передбачених Інвестиційною програмою Плану розвитку газорозподільної системи ПАТ «Запоріжгаз». При цьому реалізація Оператором ГРМ визначених ним заходів з встановлення лічильників, що становить зміст Інвестиційної програми Плану розвитку газорозподільної системи AT «ЗАПОРІЖГАЗ» забезпечено заходами регуляторного впливу на споживача і не передбачає права споживача від них відмовитись або впливати на них. У редакції закону, яка діяла на момент встановлення загальнобудинкового ВОГ, була відсутня деталізація, що вузол обліку природного газу не може бути загальнобудинковим, адже зазначено, що за допомогою лічильника газу має бути визначено обсяг спожитого газу населенням, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких газ використовується тільки для приготування їжі. Таким чином, комерційний облік комунальних послуг з постачання та розподілу природного газу може здійснюватись відповідно до загальнобудинкового вузла обліку у разі відсутності у споживача індивідуального вузла обліку. Відповідно до законодавства, що було чинним на момент встановлення будинкового вузла обліку природного газу AT Запоріжгаз мав підстави для встановлення будинкового вузла обліку природного газу за зазначеною адресою. 19.01.2018 р. набрали чинності зміни до Закону України Про забезпечення комерційного обліку природного газу. Відповідач вважає, що ним не порушено норм чинного законодавства, зокрема щодо встановлення лічильників газу, що передбачено ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» № 3533-VI від 16.06.2011 р. не порушено умови Типового договору розподілу природного газу укладеного ним з Позивачем, а отже відсутні підстави щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Позивача, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника, та просили відмовити в задоволені позовних вимог з підстав наведених в заявах по суті справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, дійшов наступного висновку. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Частиною 2 статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 09 березня 1999 року та технічним паспортом на квартиру (а.пр. 4, 5-6). За вказаною адресою на [PERSON] відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , що підтверджується копією особового рахунку (а. пр. 7). [PERSON] помер у віці 66 років [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис за № 10085, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.пр. 8). [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , природний газ в квартирі використовується нею та сплачується, а тому вона є побутовим споживачем з отримання природного газу для приготування їжі за вказаною адресою. Лічильника природного газу в квартирі не має, що не заперечується відповідачем. На заяву позивача від 16 вересня 2022 року Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» повідомило, що на виконання вимог Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» від 16 червня 2011 року № 3533-VI, працівниками АТ «Запоріжгаз» було встановлено (та прийнято в експлуатацію) загальнобудинковий вузол обліку газу за рахунок Оператора ГРМ за адресою: [ADDRESS] . Встановлення індивідуальних лічильників газу за рахунок газорозподільних підприємств передбачено лише там, де не встановлено будинковий лічильник природного газу, проте побутовий споживач може встановити лічильник газу за рахунок інших джерел не заборонених законодавством, у тому числі за власні кошти, або за рахунок коштів відповідного бюджету крім коштів місцевого бюджету, при цьому роботи зі встановлення вузлів обліку природного газу відносяться до конкурентного ринку та можуть виконуватися будь-якими суб`єктами господарювання, які мають відповідний дозвіл на виконання цих робіт (а.пр. 3). Відповідно до Акту приймання в експлуатацію загальнобудинкового вузла обліку газу від 10.11.2017 р. за адресою: [ADDRESS] , було встановлено загальнобудинковий лічильник та з 01.12.2017 року здійснюється нарахування за спожитий природний газ за загальнобудинковим лічильником. З 01 липня 2015 року Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» ( до перейменування - Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз») на підставі ліцензії з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ газу серія АЕ № 642479 здійснює виключно діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності та користуванні, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Відповідно за вказаним, в розумінні Закону України «Про ринок природного газу», Кодексу газорозподільних систем АТ «Запоріжгаз» серед суб`єктів ринку природного газу, кваліфікується як Оператор газорозподільної системи. Відповідно до рішення загальних зборів товариства затвердженого протоколом Загальних зборів акціонерів ПАТ «Запоріжгаз» № 20 від 10.04.2019 року прийнято рішення про перейменування Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз» (скорочена назва ПАТ «Запоріжгаз») у Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» (скорочена назва АТ «Запоріжгаз»). За наслідком перейменування внесено зміни до установчих документів юридичної особи. Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне. Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», від 12 травня 1991 року N 1023-XII, держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. За змістом статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином. Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції станом на час звернення позивача до суду з цим позовом, цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», від 24 червня 2004 року N 1875-IV, наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; засіб обліку - прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місце перебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян. Як зазначено в статті 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг. Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - це житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Тарифи на газопостачання відносяться до першої групи. Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (частини перша, друга статті 20 цього Закону). Згідно з пунктом 1 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору. Як зазначено в частині першій статті 30 Закону України « Про житлово-комунальні послуги», державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій. Згідно з частиною четвертою статті 18 Закону України «Про ринок природного газу» від 9 квітня 2015 року N 329-VIII, держава заохочує впровадження новітніх систем, у тому числі апаратних засобів, обліку природного газу, зокрема тих, що забезпечують можливість споживача активно управляти власним споживанням. Таким чином, приладовий облік споживання природного газу розглядається з позицій забезпечення державних гарантій прав споживачів, у тому числі побутових споживачів природного газу. Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» від 16 червня 2011 року N 3533-VI. Кодекс газорозподільних систем, затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2494, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 р. за N 1379/27824 (далі - Кодекс газорозподільних систем) розроблений відповідно до Закону України «Про ринок природного газу». Цей Кодекс визначає взаємовідносини оператора газорозподільних систем із суб`єктами ринку природного газу, а також визначає правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газорозподільних систем. Відповідно до пункту 3 глави 1 розділу І Кодексу газорозподільних систем, дія цього Кодексу поширюється на операторів газорозподільних систем, замовників доступу та приєднання до газорозподільної системи, споживачів (у тому числі побутових споживачів), об`єкти яких підключені до газорозподільних систем, та на їх постачальників. Відповідно до пункту 4 глави 1 розділу І Кодексу ГРС, Оператор ГРМ - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Отже, Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» є Оператором ГРМ. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», визначається, що суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року. Відповідно до пункту 1 розпорядження Кабінету Міністрів України «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу» від 25 квітня 2012 р. N 259-р, з метою забезпечення повного комерційного (приладового) обліку природного газу в побуті відповідно до вимог Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Міністерству енергетики та вугільної промисловості разом з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями і суб`єктами господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території: 1) розробити та затвердити графіки оснащення квартир і приватних будинків, у яких проживає населення, лічильниками газу в розрізі територій, на яких провадять господарську діяльність зазначені суб`єкти, та до 1 липня 2012 р. подати їх Кабінетові Міністрів України; 2) вжити заходів до оснащення в повному обсязі квартир і приватних будинків, у яких проживає населення, лічильниками газу: - до 1 січня 2016 р., - якщо природний газ використовується для підігріву води та приготування їжі; - до 1 січня 2018 р., - якщо природний газ використовується тільки для приготування їжі; 3) провести із залученням загальнодержавних і місцевих засобів масової інформації роз`яснювальну роботу з питань доцільності та ефективності обліку використаного населенням природного газу із застосуванням лічильників газу. Також, судом встановлено, що, позивач є споживачем природного газу, а відповідач - Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору розподілу природного газу, що є у загальному доступі на офіційному сайті АТ «Запоріжгаз», цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України. Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог ст.ст. 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: споживач - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі ГРС. Суд встановив, що позивачка приєдналася до зазначеного Типового договору розподілу природного газу, оскільки щомісячно споживає природний газ та щомісячно сплачує рахунки за спожитий природний газ, що не заперечується сторонами. Права та обов`язки споживачів чітко визначені Типовим договором, а саме розділом ІІІ «Умови передачі природного газу Споживачу», розділом V «Порядок обліку природного газу, що передається Споживачу», розділом VІ «Порядок розрахунків» та розділом VІІ «Права і обов`язки Сторін». Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. У ч. 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідач постачав природний газ позивачу, який оплачував рахунки за надані послуги з газопостачання. За положеннями постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики від 28 грудня 2011 року № 141 «Про встановлення тарифів на транспортування природного газу розподільними трубопроводами та постачання природного газу за регульованим тарифом для ПАТ «Запоріжгаз» до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню, тарифи наведені у відповідному додатку. При вирішенні питання, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суд керується ч. 1 ст. 3 Закону № 3533-VI, згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним. Відмова відповідача встановити індивідуальний лічильник позивачу суперечить вимогам законодавства, порушує права позивача. З урахуванням вимог статті 5 Закону № 1023-XII, статті 2 Закону № 1875-IV волевиявлення позивачів на встановлення індивідуальних лічильників газу не може бути порушеним. Задоволення вимог позивача буде відповідати зазначеній державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивачів з отримання послуги по газопостачанню; встановлення позивачам індивідуальних лічильників забезпечить оплату кожним з них саме того об`єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість. Зазначений висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18), де зазначено, що обов`язок встановити індивідуальні прилади обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем, який належить до такої категорії споживачів природного газу, як населення, покладено на газорозподільні організації. Такі споживачі не зобов`язані відшукувати джерела фінансування вказаних приладів обліку та робіт з їх установлення, оскільки відповідне фінансування уже закладено в тариф на оплату спожитого газу відповідно до статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком місцевого суду про те, що пропозиція газорозподільної організації щодо врегулювання відносин зі встановлення вузла обліку природного газу, зняття показань будинкового (загальнобудинкового) вузла обліку газу шляхом укладення відповідного договору є такою, що суперечить вимогам статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Відповідно до положень часини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Оскільки позивач сплачувала за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до частини першої статті 6 Закону № 3533-VI зобов`язаний забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі у строки до 01 січня 2023 року. Відмова АТ «Запоріжгаз» встановити індивідуальні лічильники позивачу суперечить вимогам законодавства, порушує права позивача. З урахуванням статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) волевиявлення позивачів на встановлення індивідуальних лічильників газу не може бути порушеним. Стаття 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції від 09 квітня 2015 року, яка діяла від 08 травня 2015 року, визначає, що постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку, зокрема, для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - з 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі з 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі з 1 січня 2018 року. Тобто, після зазначених дат постачання цим категоріям споживачів мало здійснюватися за умови комерційного обліку лічильниками газу, до їх настання - незалежно від наявності газових лічильників. Відповідно до приписів частини другої статті 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», в редакції від 20 січня 2018 року, загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному статтею 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». До 20 січня 2018 року питання встановлення загальнобудинкового приладу обліку природного газу не було врегульоване на рівні закону, а регламентувалося підзаконними нормативно-правовими актами. Приписами абзаців третього - п`ятого пункту 4 Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 2016 року № 46 передбачено, що ініціювати встановлення будинкового вузла обліку на багатоквартирний будинок, групу багатоквартирних будинків, групу споживачів можуть як власник (власники) такого будинку (таких будинків) (квартир), так і оператор газорозподільної системи. Встановлення будинкового вузла обліку здійснюється згідно з Кодексом газорозподільних систем. Встановлення будинкового вузла обліку, в тому числі витрати на проектування, монтаж, здійснюється за кошти сторони, яка ініціювала встановлення такого вузла обліку. Власник (власники) будинку (будинків) (квартир), особа, відповідальна за експлуатацію будинку (будинків) (далі - експлуатаційна організація), балансоутримувач будинку (будинків) тощо та оператор газорозподільної системи зобов`язані врегулювати між собою договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку та лічильників газу, установлених у квартирі (далі - квартирні лічильники газу) (за їх наявності), а також забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку. У разі не врегулювання зазначених питань газопостачання такому будинку, групі будинків, групі споживачів може бути припинено відповідно до законодавства. Відповідно до пункту 1 глави 5 розділу IX Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2494, за ініціативи балансоутримувача (управителя) або оператора газорозподільної системи та за їх рахунок у багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких у повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу. Балансоутримувач (управитель) не може відмовити оператору газорозподільної системи в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок Оператора ГРМ. З наведених положень випливає, що до 20 січня 2018 року оператор газорозподільної системи мав право встановити загальнобудинковий лічильник природного газу, врегулювавши з власником (власниками) будинку, експлуатаційною організацією, балансоутримувачем будинку (будинків) тощо договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку, а також забезпечити можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку. Отже, для встановлення загальнобудинкового лічильнику природного газу оператор газорозподільної системи не міг діяти в односторонньому порядку, оскільки повинен був в договірному порядку врегулювати з власником (власниками) будинку, експлуатаційною організацією, балансоутримувачем будинку (будинків) тощо договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку. Також, відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015 року N 417-VIII, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, становить частину спільного майна багатоквартирного будинку. В свою чергу, таке майно є спільною сумісною власністю власників квартир та нежитлових приміщень будинку (частина друга статті 382 ЦК України, частина перша статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»). Таким чином, будь-яке втручання у належні до багатоквартирного будинку інженерні мережі (незалежно від місця їх розташування - всередині чи за межами будинку) є діями, які вчиняються щодо майна, належного співвласникам такого будинку на праві спільної сумісної власності. Встановлення загальнобудинкового приладу обліку газу не є винятком з цього загального висновку, адже здійснюється з безпосереднім втручанням в інженерні мережі будинку, а сам прилад обліку, будучи приєднаним до мереж будинку, стає невід`ємною складовою частиною останніх, перестає існувати як окрема річ і бути об`єктом права власності оператора газорозподільної системи. Об`єкт же права власності співвласників багатоквартирного будинку зазнає фізичних змін. За відсутності згоди співвласників такі зміни можуть кваліфікуватися або як правопорушення, або як допустиме обмеження права власності. Разом з тим, відповідно до однозначних приписів частини сьомої статті 319 та частини другої статті 321 ЦК України, обмеження права власності можуть бути запроваджені виключно законом. Тобто, з урахуванням положень абзацу другого частини другої статті 4 ЦК України, такі обмеження можуть бути встановлені виключно нормативно-правовим актом, що має юридичну силу закону України. Зазначене кореспондується із приписами пункту 7 частини першої статті 92 Конституції України, відповідно до яких правовий режим власності визначається виключно законами України. Таким чином, слід вважати, що оператор газорозподільної системи, який в односторонньому порядку встановив для багатоквартирного будинку загальнобудинковий лічильник природного газу, як до 20 січня 2018 року, так і після цієї дати діяв з порушенням вимог законодавства. Зазначений висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 212/5836/17 (провадження № 14-11цс21), де Велика Палата Верховного Суду зазначила, що до та після 20 січня 2018 року першочергово слід враховувати, що втручатися у газові мережі, що складають спільне майно багатоквартирного будинку, можна лише за згодою власників такого майна, яка мала бути надана в порядку, визначеному статтею 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (якщо в такому будинку створене об`єднання співвласників - у порядку статті 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»). У свою чергу, будь-які підзаконні нормативно-правові акти не могли встановлювати інший порядок вирішення цього питання і тим більше надавати оператору газорозподільної системи право в односторонньому порядку втручатися в газові мережі багатоквартирного будинку для встановлення загальнобудинкового лічильника. Таким чином, слід вважати, що оператор газорозподільної системи, який в односторонньому порядку встановив для багатоквартирного будинку загальнобудинковий лічильник природного газу, як до 20 січня 2018 року, так і після цієї дати діяв з порушенням вимог законодавства. Велика Палата Верховного Суду вважає, що у питанні правомірності встановлення загальнобудинкового лічильника газу можна виокремити такі режими регулювання: - до 20 січня 2018 року - за письмовою згодою споживачів відповідно до Тимчасового положення (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 р. № 620) та Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», а також за умови укладення договору щодо зняття показань з будинкового вузла обліку та квартирних лічильників газу з власником (власниками) будинку (будинків) (квартир), експлуатаційною організацією, балансоутримувачем будинку (будинків) тощо; - з 20 січня 2018 року - загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку відповідно до чинної редакції Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Відповідно до положень часини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як вбачається з відзиву на позовну заяву, відповідно до Акту приймання в експлуатацію загальнобудинкового вузла обліку газу від 10.11.2017 р. за адресою: [ADDRESS] , було встановлено загальнобудинковий лічильник та з 01.12.2017 року здійснюється нарахування за спожитий природний газ за загальнобудинковим лічильником. В той же час відповідачем не надано суду доказів того, що при встановленні вказаного загальнобудинкового вузла обліку природного газу ним було отримано згодою власників квартир будинку [ADDRESS] . В даному випадку, відповідач Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», який в односторонньому порядку встановив на багатоквартирному будинку загальнобудинковий лічильник природного газу в листопаді 2017 року, діяв з порушенням вимог законодавства. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією, викладеною в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року у цивільній справі №212/5836/17. Наведене вище спростовує доводи відповідача про те, що зобов`язання встановлення саме індивідуального лічильника газу були внесені лише 19 січня 2018 року, тобто після встановлення спірного загальнобудинкового приладу обліку а, відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що свідчить про правомірність дій АТ «Запоріжгаз» при встановленні спірного загальнобудинкового приладу обліку в 2017 році. Позивач не надавала згоди на встановлення загальнобудинкового приладу обліку природного газу на будинок за адресою [ADDRESS] та не забезпечена індивідуальним лічильником природного газу у її квартирі, тоді як сплачувала за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, тому АТ «Запоріжгаз» зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем та, відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», зобов`язаний забезпечити встановлення індивідуального лічильнику газу для населення, у квартирі позивача, у зв`язку з чим її права, як споживача, порушені та підлягають судовому захисту. Суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що комерційний (приладовий) облік природного газу для побутових споживачів здійснюється на підставі спеціальних законодавчих і нормативних актів, а постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 393 від 24 березня 2016 року затверджено План розвитку газорозподільної системи ПАТ «Запоріжгаз» на 2016-2025 роки та джерела його фінансування, згідно розділу 1 якого передбачено встановлення загальнобудинкових вузлів обліку газу за адресою проживання позивача у справі за рахунок АТ «Запоріжгаз» та Оператор ГРМ не може відступати від положень, встановлених Планом розвитку газорозподільної системи ПАТ «Запоріжгаз» на 2016-2025 роки, з огляду на те, що Закон України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» має вищу юридичну силу аніж План розвитку газорозподільної системи ПАТ «Запоріжгаз» на 2016-2025 роки, у зв`язку з чим позивач має право на забезпечення індивідуальним безкоштовним газовим лічильником за рахунок ПАТ «Запоріжгаз», правонаступником якого є АТ «Запоріжгаз», у строк, передбачений цим Законом. Оскільки, позивач сплачувала за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та, відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», зобов`язаний забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі. Відмова відповідача встановити індивідуальні лічильники позивачу суперечить вимогам законодавства, порушує права позивача, а, з урахуванням вимог статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», волевиявлення позивачів на встановлення індивідуальних лічильників газу не може бути порушеним. У зв`язку з чим, суд вважає, що визнання за позивачем права на забезпечення індивідуальним газовим лічильником за рахунок відповідача АТ «Запоріжгаз» та встановлення в подальшому такого лічильника, забезпечить оплату позивачем саме того об`єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість. Вирішуючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу та у який період, суд вважає за необхідне керуватися частиною першою статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Саме на відповідача АТ «Запоріжгаз» покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним. Вказаний правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18). Оскільки загальнобудинковий лічильник газу був встановлений 10 листопада 2017 року, з порушенням прав позивача, як споживача, є триваючим, а тому вона вправі звернутись до суду за захистом своїх прав у будь-який момент. Позивачем заявлено негаторний позов, тому до спірних правовідносин не можуть бути застосовані наслідки спливу позовної давності. Позовні вимоги про визнання права за побутовим споживачем природного газу, що проживає за адресою: [ADDRESS] , на забезпечення індивідуальним безкоштовним газовим лічильником за рахунок АТ «Запоріжгаз» підлягають задоволенню. Суд вважає, що відповідач АТ «Запоріжгаз» зобов`язаний поновити позивачу режим нарахування об`ємів спожитого природного газу відповідно до встановленого Кабінетом Міністрів України норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, оскільки встановлення загальнобудинкового лічильника газу АТ «Запоріжгаз», в будинку є незаконним, в зв`язку з чим і нарахування об`ємів спожитого природного газу позивачу на підставі показань загальнобудинкового лічильника газу є неправомірним. Як слідує, з відзиву відповідача з 01.12.2017 року здійснюється нарахування за спожитий природний газ за загальнобудинковим лічильником, що сторонами не заперечується. Так, положеннями Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» встановлено систему стимулів та гарантій запровадження повного комерційного (приладового) обліку та здійснення контролю за використанням ресурсів природного газу. З прийняттям цього Закону внесено зміни до Закону України від 08 липня 2010 року № 2467-VI «Про засади функціонування ринку природного газу»(який втратив чинність 01 жовтня 2015 року з прийняттям Закону «Про ринок природного газу»), відповідно до яких відпуск природного газу споживачам здійснюється за умови наявності вузла обліку природного газу. При цьому населення у разі відсутності приладів обліку природного газу споживає газ за нормами, встановленими законодавством, до строків, передбачених у частині першій статті 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Однак, як норми Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», так і норми Закону України «Про ринок природного газу», не ставлять у залежність визначення обсягу споживання населенням природного газу від наявності чи відсутності загальнобудинкового лічильника газу. Закон України від 21 грудня 2017 року № 2260-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» щодо порядку встановлення лічильників споживачам природного газу» змінив строк постачання природного газу, яке здійснюється за умови його комерційного обліку в частині населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується тільки для приготування їжі, - з 1 січня 2021 року. Ці зміни набули чинності 20 січня 2018 року. Отже, з 1 січня 2018 року почало діяти правило про облік до моменту встановлення лічильників газу за нормами споживання, визначеними Кабінетом Міністрів України. Це положення не пов`язується з наявністю загальнобудинкового лічильника газу. Таким чином, законодавчими актами передбачено лише два механізми обчислення обсягу спожитого газу: за даними лічильників газу; за встановленими Кабінетом Міністрів України нормами споживання. Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 глави 4 розділу IX Кодексу газорозподільних систем, якщо побутовий споживач, який не забезпечений лічильником природного газу (індивідуальним або загальнобудинковим), відмовляється від його встановлення за рахунок оператора ГРМ (що підтверджується актом про порушення, складеним відповідно до вимог глави 5 розділу XI цього Кодексу), фактичний об`єм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу (алокація) по побутовому споживачу за відповідний календарний місяць визначається за граничними об`ємами споживання природного газу населенням, визначеними у додатку 10 до цього Кодексу. Тому для застосування такої санкції, як визначення фактичного об`єму спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу за граничними об`ємами споживання природного газу населенням, має бути встановлений факт відмови споживача, який не забезпечений лічильником природного газу (індивідуальним або загальнобудинковим), від його встановлення за рахунок оператора ГРМ. Таким чином, у разі не встановлення населенню у строки, зазначені у частині першій статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», лічильників газу з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу (до 01 січня 2021 року) на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, визначеними Кабінетом Міністрів України. У спірний період вказані норми встановлювались, з 01 травня 2017 року і до 07 лютого 2019 року відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року № 203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників»; 08 лютого 2019 року і до 06 березня 2019 року відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 30 січня 2019 року № 63 «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами»; з 07 березня 2019 року (і до затвердження нових норм) відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 лютого 2019 року № 143 «Питання споживання природного газу». Зазначена правова позиція також сформована Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.10.2021 року справа № 212/5836/17. Оскільки загальнобудинковий вузол обліку газу, встановлений в будинку [ADDRESS] 10.11.2017 р. та з 01.12.2017 року здійснюється нарахування за спожитий природний газ за загальнобудинковим лічильником, то позивач, звертаючись з позовом просила зобов`язати АТ «Запоріжгаз» здійснити перерахунок по оплаті за газ по квитанціям за 5 років, тобто поновити режим нарахування природного газу відповідно до встановлених Кабінетом Міністрів України норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників. Що стосується вимог щодо здійснення перерахунку по оплаті за газ по квитанціям за 5 років, тобто поновити режим нарахування природного газу відповідно до встановлених Кабінетом Міністрів України норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників. У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільногоправа або інтересу. Цивільним кодексом України визначено два види строків позовної давності: а) загальний; б) спеціальні. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Загальні строки позовної давності є абстрактними, поширюються на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності. Загальний строк позовної давності складає три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (стаття 257 ЦК України). Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини. Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, суд дійшов висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню. Такий правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 199/782/21 (провадження № 61-1323св23). Відповідно до положень часини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Щодо позовних вимог про зобов`язання поновити позивачу режим нарахування природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, слід зазначити, що у разі не встановлення населенню у строки, зазначені у частині першій статті 6 Закону № 3533-VІ лічильників газу з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, визначеними Кабінетом Міністрів України. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку поданим сторонами доказам, з урахуванням встановлених обставин, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», про визнання права на забезпечення і встановлення безкоштовного індивідуального лічильника газу, підлягають задоволенню частково. Щодо судових витрат Позивачем також заявлені вимоги про стягнення судових витрат по справі. Згідно з ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення, серед іншого, суд вирішує питання як розподілити судові витрати. Відповідно до п.2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат. Позивач звільнений від сплати судового збору при поданні вказаного позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У разі задоволення позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини заявлених до нього позовних вимог, якщо цього відповідача також не звільнено від сплати судового збору. За частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а враховуючи звільнення позивача від сплати судового збору за позовними вимоги про захист прав споживачів, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 1984,80 грн.

Outcome: partial