Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

14.06.2021 р. [PERSON] звернулася до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до приватного підприємства «Сільвер Фуд» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 14.10.2011 р. позивачка була прийнята на роботу робітницею пастового цеху ПП «Сільвер Фуд». 04.10.2018 р. її було звільнено з роботи на підставі п.8 ст.40 КЗпП України. Дане звільнення позивачка оскаржила в суді і 26.03.2019 р. судом було ухвалено рішення про скасування наказу про звільнення, поновлення її на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. ПП «Сільвер Фуд» оскаржило рішення суду в апеляційному порядку. 25.06.2019 р. апеляційним судом прийнято постанову про залишення рішення суду від 26.03.2019 р. без змін. У липні 2019 р. ПП «Сільвер Фуд» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на вищевказані рішення суду, але у відкритті касаційного провадження було відмовлено. Відповідачем рішення суду про її поновлення на роботі не було виконане, тому 17.01.2020 р. позивачка звернулася до суду з позовом про оплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі. Під час розгляду даної справи 12.05.2021 р. відповідачем було долучено до справи документи. Після ознайомлення представника позивача [PERSON] 11.06.2021 р. з матеріалами справи, стало відомо, що відповідно до наказу ПП «Сільвер Фуд» від 25.06.2019 р. №27-к позивачку було поновлено на посаді, а згідно наказу від 27.06.2019 р. № 29-к звільнено за прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України. До 11.06.2021 р. позивачці не було відомо ні про її поновлення, ні про звільнення за прогул. Позивачка стверджує, що вона не вчиняла за місцем роботи прогул без поважних причин, оскільки вона не була обізнана про наявність наказу про її поновлення, їй не було фактично забезпечено доступ до роботи і можливість виконувати свої трудові обов`язки в період з 25.06.2019 р. по 27.06.2019 р. Її звільнення було проведено відповідачем безпідставно та протиправно, тому даний наказ підлягає скасуванню, а вона поновленню на роботі. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України позивачка просить стягнути з відповідача за час вимушеного прогулу - з 28.06.2019 р. і по день ухвалення судом рішення середній заробіток, розрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, виходячи з її середньоденної заробітної плати за серпень-вересень 2018 р., що становить 199,88 грн. 17.06.2021 року ухвалою судді було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 28.07.2021 р. від представника відповідача - директора ПрАТ «Сільвер Фуд» Закусила А.М. надійшов відзив, в якому він позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. У відзиві зазначено, що на виконання рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області у цивільній справі № 695/3661/18 від 29.03.2019 про поновлення на роботі [PERSON] та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яке набрало законної сили 25.06.2019 на підставі постанови апеляційного суду Черкаської області від 25.06.2019 відповідачем було здійснено ряд дій: направлено письмове повідомлення [PERSON] № 53 від 25.06.2019 з проханням з`явитися до підприємства для поновлення на роботі та проведення оплати за час вимушеного прогулу в касі підприємства; видано наказ №27-к від 25.06.2019 про визнання незаконним та скасування наказу Приватного підприємства "Сільвер Фуд №44-к від 01 жовтня 2018 року в частині звільнення [PERSON] з роботи та поновлення останньої на відповідній посаді. Відділу кадрів доручено внести виправлення до трудової книжки [PERSON] , а бухгалтерії підприємства провести оплату за час вимушеного прогулу у касі підприємства. Завірені належним чином копії вказаних документів того ж дня було надіслано засобами поштового зв`язку за останньою відомою адресою [PERSON] . Разом із тим, уповноваженими особами підприємства здійснено низку дзвінків за наявним контактним номером телефону [PERSON] з метою повідомлення даної інформації. Однак численні дзвінки позивачка ігнорувала, на зв`язок не виходила. Будь-яких зусиль зі свого боку для сприяння у виконанні постанови апеляційного суду не докладала. Така поведінка свідчить про умисне ухилення від виходу на роботу з метою в майбутньому нажитися за рахунок підприємства за зволікання з виконання відповідного рішення суду. [PERSON] брала участь у судовому засіданні 25.06.2019 в апеляційному суді, тому була обізнана про те, що рішення суду в частині поновлення її на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу допущено до негайного виконання. Інспектором відділу кадрів [PERSON] було складено доповідну записку від 26.06.2019 про те, що громадянка [PERSON] 26.06.2019 на роботу не з`явилася, на телефонні дзвінки не відповідала. 27.06.2019 \~ \~ \~ \~комісією підприємства було складено акт від 27.06.2019 про те, що [PERSON] з 25.06.2019 по 26.06.2019 включно на робоче місце для поновлення на роботу не з`явилася, на телефонні дзвінки не відповідає. Причини відсутності на робочому місці останньої не відомі. Після цього на підставі вказаних документів на ПП «Сільвер Фуд» було видано наказ від 27.06.2019№29-к про звільнення [PERSON] з роботи у зв`язку з вчиненням прогулу без поважної причини, п. 4 ст. 40 КЗпП України, копія якого теж була відправлена засобами поштового зв`язку позивачці. Представник відповідача просив суд звернути увагу на недобросовісну поведінку позивачки та зловживання нею її правами, що підтверджує про її намір безпідставно збагатитися за рахунок коштів підприємства. Підприємством вживалися всі заходи, спрямовані на повідомлення позивача про відповідні факти. Факт необізнанності її про видання наказу про поновлення та подальше звільнення відбулися не з вини підприємства, а через пасивну поведінку самої позивачки. Позивачка фактично два роки не цікавилася долею свого поновлення на роботі. ПП «Сільвер Фуд» після засідання 25.06.2019 р. в апеляційному суді Черкаської області взагалі втратило зв`язок із позивачкою. Підприємство знаходиться в тому ж населеному пункті, де проживає позивачка. Жодної кореспонденції на адресу підприємства позивачем не було надіслано. У постанові Верховного Суду від 06.12.2018 у справі №465/4679/16-ц зазначено, що визнане судом право працівника на поновлення на роботі має приватний характер, тому воно не може бути реалізоване без волевиявлення цього працівника. Позивачка такого волевиявлення не проявляла. У судовому засіданні представник позивача адвокат Сизько Б.Б. позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Представник зазначив, що відповідач не повідомив належним чином позивачку про її поновлення на роботі. Вона не була обізнана про наявність наказу про поновлення, тому й не з`являлася на робочому місці, а звільнення її за прогул є незаконним. У судовому засіданні представник відповідача адвокат Сененко К.В. заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити в задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві. Представник зауважила, що після винесення апеляційним судом постанови 25.06.2019 р. рішення суду було виконане та позивачку поновлено на роботі. З метою виконання рішення суду працівниками підприємства вживалися всі заходи для повідомлення [PERSON] про її поновлення, але остання на телефонні дзвінки не відповідала, за місцем проживання була відсутня. [PERSON] після поновлення на роботу не вийшла ні 26, ні 27 червня, про причини невиходу на роботу не повідомляла, тому 27 її було звільнено за прогул без поважних причин. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 26.03.2019\~р.\~рішенням Золотоніського\~міськрайонного суду\~Черкаської області\~по справі\~№695/3661/18 позовну заяву [PERSON] до ПП «Сільвер Фуд» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ ПП «Сільвер Фуд» від 01.10.2018 року №44-к в частині звільнення її з роботи в зв`язку з вчиненням за місцем роботи розкрадання, п.8 ст.40 КУпАП. Ухвалено також поновити [PERSON] на посаді майстра виробництва Приватного підприємства «Сільвер Фуд» з поновленням попередніх умов праці. Стягнути з Приватного підприємства «Сільвер Фуд» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 24185,48 грн. Рішення суду в частині поновлення на посаді майстра виробництва Приватного підприємства «Сільвер Фуд» та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу допустити до негайного виконання. Постановою апеляційного суду Черкаської області від 25.06.2019 р. вищевказане рішення суду залишено без змін. Відповідно до ухвали Верховного Суду від 09.08.2019 р. у відкритті касаційного провадження щодо оскарження вищевказаних судових рішень відмовлено. 25.06.2019 р. директором ПрАТ «Сільвер Фуд» було підписано повідомлення №53, в якому він просить [PERSON] з`явитися для поновлення на роботі, проведення оплати за час вимушеного прогулу в касі підприємства. З копії наказу Приватного підприємства «Сільвер Фуд» від 25 червня 2019 року №27-к вбачається, що на виконання постанови апеляційного суду Черкаської області від 25.06.2019 р. по справі №695/3661/18 [PERSON] було поновлено на посаді майстра виробництва ПрАТ «Сільвер Фуд» з поновленням попередніх умов праці. Наказом директора ПП «Сільвер Фуд» від 27.06.2019 р. №29-к [PERSON] звільнено з роботи в зв`язку з вчиненням прогулу без поважної причини, п.4 ст.40 КЗпП України. Підстава: акт про відсутність на робочому місці 27.06.2019 р., доповідна записка про відсутність [PERSON] на робочому місці 27.06.2019 р. З копії доповідної записки інспектора відділу кадрів [PERSON] від 26.06.2019 р. вбачається, що останній повідомив директора ПП «Сільвер Фуд» про поновлення 25.06.2019 р. [PERSON] на роботі, неявку її 26.06.2019 р. на робочому місці та про те, що на телефонні виклики вона не відповідає, на її адресу було надіслано повідомлення про поновлення на роботу. 27.06.2019 р. комісією у складі заступника директора Улибишева Д.В., завсклада [PERSON] , інспектора відділу кадрів Матковського Я.В. складено акт (копія якого міститься в матеріалах справи) про те, що [PERSON] з 25.06. по 26.06.2019 р. включно на робоче місце для поновлення на роботу не з`явилася, на телефонні дзвінки не відповідає. Причини відсутності на робочому місці не повідомила. Комісія наполягає на звільненні [PERSON] за прогули без поважної причини. Свідок [PERSON] , заявлений стороною відповідача, в судовому засіданні 23.03.2023 р., вказав, що від [PERSON] в червні 2019 р. дізнався, що [PERSON] поновили на роботі. Він разом з [PERSON] , [PERSON] їздили за адресою проживання [PERSON] (адресу свідок не пам`ятає), щоб повідомити про її поновлення. Вдома її не було. Сусіди повідомили, що вона перебуває за кордоном. Свідок ствердив, що додзвонитися та повідомити [PERSON] про її поновлення вони не змогли. Вдома її не було, на телефонні дзвінки [PERSON] вона не відповідала. У подальшому було складено акт, який він підписав. У судовому засіданні 01.05.2023 свідок відповідача [PERSON] зазначив, що він намагався додзвонитися до [PERSON] та повідомити про її поновлення на роботі. На дзвінки вона не відповідала, тому вони створили комісію та поїхали до неї додому. Вдома її також не було. Позивачка точно знала про її поновлення, але на зв`язок не виходила, на підприємстві не з`являлася. Місце її перебування ніхто не знав, тому вирішили її звільнити за прогул. Наказ про її поновлення було надіслано за її адресою поштою, але чи простим листом чи рекомендованим свідок не пам`ятає. Але назад на підприємство лист не повертався, що свідчить про те, що вона його отримала. Свідок не зміг вказати суду, за якою адресою проживання виїжджав разом з комісією до позивачки. Щодо наказу про звільнення. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII (далі - Конвенція). Згідно зі статтею 4 Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. За змістом пункту 2 статті 9 Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 Конвенції, лежить на роботодавцеві. Пунктом четвертим частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причин його відсутності. Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, треба виходити з конкретних обставин і враховувати докази. Дана позиція суду узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 31.05.2021 р. №753/1721/19. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч. 7 ст. 235 КЗпП України). Тобто законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. У постанові Верховного Суду від 06.10.2021 р. в справі №440/4314/21 зазначено, що цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів особи, що звернулася за захистом цього права. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. При розгляді справи стороною відповідача не доведено жодним доказом, що позивачку було повідомлено про її поновлення 25.06.2019 р. на робочому місці. Свідки [PERSON] та [PERSON] не довели суду, що [PERSON] була належним чином повідомлена про її поновлення на роботі. Вони лише ствердили, що намагалися її розшукати, додзвонитися та повідомити. Вказане не може бути розцінене судом як доказ належного сповіщення. Судом встановлено, що відповідачем не надані та в матеріалах справи відсутні докази направлення відповідачем рекомендованим листом з відміткою про вручення/відмови від отримання копії наказу про поновлення позивача на роботі. Не знаючи про своє поновлення на роботі (видачу наказу про поновлення), позивачка не мала жодного обов`язку перебувати на робочому місці та не могла допустити прогул. Крім того суд звертає увагу, що відповідачем перед звільненням позивача за прогул, не з`ясовано, з яких причин вона відсутня на робочому місці та не надана їм належна оцінка. Встановивши наведені обставини на підставі оцінених доказів, суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивача за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, та наявність правових підстав для її поновлення на роботі, а наказ Приватного підприємства «Сільвер Фуд» від 27.06.2019 року №29-к, за яким позивачку було звільнено з роботи у зв`язку з вчиненням прогулу без поважної причини є таким, що підлягає скасуванню. Щодо стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Оскільки підстав для звільнення позивача за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України не встановлено і відповідач законність звільнення не довів, суд дійшов висновку про наявність правових підстав, відповідно до статті 235 КЗпП України, для її поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. У зв`язку з введенням та дією в Україні карантину, воєнного стану, заява про поновлення на роботі розглядалася більше одного року, але не з вини позивача, тому суд прийняв рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.06.2019 по день ухвалення судового рішення. Відповідно до довідки про доходи № 46 від 22.10.2018, заробітна плата [PERSON] в серпні-вересні 2018 року становила 8395,11 грн. Здійснивши обрахунок, судом встановлено, що середньоденна заробітна плата становить 199,88 грн. Кількість робочих днів за період з 28.06.2019 по день винесення рішення складає 995 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку [PERSON] за час вимушеного прогулу, який підлягає до стягнення, становить 198880,60 грн. (199,88 грн.*995 днів). Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 по справі №359/10023/16-ц. Згідно ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. В зв`язку з цим рішення суду в цій частині підлягає негайному виконанню. Оскільки відповідач був звільнений від сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 1988,80 грн.

Outcome: approved