Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-25 00:00:00

До суду надійшла вказана позовна заява, в якій прокурор просить стягнути з відповідача на користь позивача кошти у розмірі 167859,13 грн., та стягнути судовий збір. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру пра власності на нерухоме майно нежитлова будівля літ. «В1-1» площею 339,1 кв.м. по [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №387 від 08.02.2019. Водночас, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та публічної кадастрової карти України, речові права щодо земельної ділянки, на якій розташована вказана нежитлова будівля, до теперішнього часу не зареєстрована. Таким чином, відповідач з моменту набуття права власності на нежитлову будівлю літ. «В1-1» до теперішнього часу використовує земельну ділянку площею 0,0253 га (кадастровий номер 631013600:02:008:0077) для обслуговування нежитлової будівлі по [ADDRESS] без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст. ст. 125, 126 ЗУ Країни, а також без сплати плати за землю в передбаченому законодавством розмірі. Так, відповідно до розрахунку ХМР за період з 01.01.2020 по 30.04.2021 розмір орендної плати в місяць, який підлягав сплаті за земельну ділянку 631013600:02:008:0077 становив 13304,41 грн., тому до бюджету підлягає сплата коштів в розмірі 199566,15 грн. Відповідачем було сплачено 18402,61 грн. земельного податку. За вказаних обставин, розмір безпідставно збережених коштів становить 181163,54 грн. - 13304,41 грн. (розмір орендної плати за період з 01 березня по 31 березня 2020 не стягується) = 167859,13 грн. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Від прокурора Ольхового Б.С. до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги просив задовольнити, та ухвалити заочне рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р., суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 03.04.2008р. у справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03) вказує, що сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін в заочному провадженні за згодою представника позивача, та за наявними в справі доказами за правилами спрощеного позовного провадження. 07.07.2021 вказана позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Зубу Г.А. Ухвалою судді від 25.08.2021 прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження в ній за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін. Матеріали справи свідчать, що відповідач є власником будівлі літ. «В1-1» , загальною площею 339,1 кв.м., з 08.02.2019 на підставі договору купівлі-продажу від 08.02.2019 за №387. Земельна ділянка площею 0,0253 га по [ADDRESS] з кадастровим номером 6310136600:02:008:0077 належить до комунальної власності, та її власником є ХМР. Речові права на земельну ділянку по [ADDRESS] відповідачем у встановленому законодавством порядку не оформлено. За вказаних обставин, земельна ділянка площею 0,0253 га по [ADDRESS] з кадастровим номером 6310136600:02:008:0077 перебуває у власності територіальної громади м. Харкова. Департаментом територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради було здійснено обстеження земельної ділянки та встановлено, що відповідач використовував земельну ділянку, площею 0,0253 га по [ADDRESS] для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «В1-1», право власності на яку зареєстровано за відповідачем, про що складено акт обстеження земельної ділянки від 23.03.2020. Відповідно до розрахунку Харківської міської ради, розмір безпідставно збережених відповідачем коштів за використання земельної ділянки комунальної власності без належних на те правових підстав, на якій розміщено належний їй об`єкт нерухомого майна, за період із 01.01.2020 по 30.04.2021 склав 181163,54 грн., з яких відповідачем за 2020 рік сплачено 18402,61 грн., та плата за період з 01 березня по 31 березня 2020 року не нараховується відповідно до положень ЗУ №540 від 02.04.2020. Згідно акта обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , розмір спірної земельної ділянки розраховано виходячи із її меж, визначених відповідно до меж паркану та зовнішніх меж нежитлової будівлі. Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до положень статті 80 ЗК України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Згідно зі статтею 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Отже, у випадку використання земельної ділянки комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору оренди, власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади або орган, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію йому вартості неотримання орендної плати в порядку, визначеному статтею 1212 ЦК України. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Частиною першою статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату. Згідно із пунктом 38.1 статті 38 ПК України виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк. Відповідно до абзацу 2 підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку: для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, - у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області. Звертаючись до суду із вказаним позовом, покурор вказує, що з 01.01.2020 по 30.04.2021 відповідач використовував земельну ділянку без правовстановлюючих документів, орендну плату в повному обсязі не сплачував, хоча земельна ділянка використовувалась для розміщення належного йому нерухомого майна. З матеріалів справи вбачається, що відповідач використовує земельну ділянку, площею 0,0253 га по [ADDRESS] з кадастровим номером 6310136600:02:008:0077 для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «В1-1», право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Разом із цим, договір оренди укладено не було, відповідач користувався земельною ділянкою без оформлення права користування. Таким чином, предметом позову у цій справі є стягнення із власника об`єкта нерухомого майна коштів за фактичне користування земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщено. З огляду на викладене, відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України). Такий правовий висновок відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та висновку, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 201/2956/19 (провадження № 61-2105св20). Визначаючи розмір недоотриманого доходу від користування земельною ділянкою, суд ураховуючи рішення Харківської міської ради від 03 липня 2013 року № 1209/13 «Про затвердження «Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01 січня 2013 року», Порядок нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затверджених наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25 листопада 2016 року № 489 та рішення Харківської міської ради від 27.02.2019 №1474/19, приходить до висновку, що наведений позивачем розрахунок неотриманого доходу підтверджується належними доказами та належним чином обґрунтований. Разом із цим матеріали справи не містять належних та допустимих доказів спростування відповідачем, наданого позивачем розрахунку недоотриманого доходу. Виходячи із принципів диспозитивності у цивільному процесі та встановлених обставин у справі, суд приходить до висновку, що відповідачем не спростовані докази, надані позивачем щодо розміру фактичного користування відповідачем земельною ділянкою у спірний період та про обґрунтованість наведеного позивачем розрахунку неотриманого доходу від фактичного користування відповідачем указаною земельною ділянкою. Таким чином, позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати позивача, понесені у зв`язу з оплатою судового збору, відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України, суд також стягує з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved