Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 25.02.2005 року по 18.03.2019 року вона з [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі. 20.11.2015 року, перебуваючи у шлюбі, ними було придбано транспортний засіб Opel Vivaro вантажний, державний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, 1995 см.куб. Зазначений автомобіль був зареєстрований на ім`я відповідача та перебував у нього в користуванні. 08.02.2019 року рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська шлюб було розірвано. Судом було встановлено, що вони припинили подружні стосунки та спільне проживання з 19 серпня 2018 року (копія рішення додається). В 2020 році їй стало відомо, що 19.12.2018 року відповідач продав автомобіль Opel Vivaro, що є спільною власністю, тобто здійснив без її згоди відчуження спільного майна після припинення подружніх стосунків та спільного проживання, але до розірвання шлюбу на підставі рішення суду. Згідно з інформацією наданою ТСЦ МВС №1244 від 11.06.2020 №31/4-1244-338 та від 16.03.2021 №31/4-12448аз, автотранспортний засіб Opel Vivaro вантажний, державний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, 1995 см.куб. був перереєстрований на іншу фізичну особу за договором купівлі-продажу №5825/18/518 від 19.12.2018 року. Згідно з інформацією наданою ТСЦ МВС №1244 від 19.11.2020 №31/4-1244-107аз, автомобіль Opel Vivaro був відчужений іншій фізичній особі згідно з договором купівлі-продажу №5825/18/518 від 19.12.2018 року за 10000,00 грн. Отже, враховуючи те, що фактично вони припинили подружні стосунки та спільне проживання з 19.08.2018 року, а 07.12.2018 року вона звернулася до Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська з позовною заявою про розірвання шлюбу з відповідачем, який було розірвано 18.03.2019 року, автомобіль Opel Vivaro, що є спільною сумісною власністю подружжя, був відчужений відповідачем 19.12.2018 року без її згоди, в період коли вони перебували у шлюбі. Вважає, що договір купівлі-продажу №5825/18/518 від 19.12.2018 року є недійсним з підстав відсутності її згоди на укладення даного договору, а дії відповідача є незаконними, що призвели до незаконного позбавлення її права власності у спільній сумісній власності. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги повністю та просили їх задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Відповідач зазначив, що після розірвання шлюбу, яке було ініційоване позивачкою, остання вигнала його з будинку та створювала перешкоди у користуванні житлом, а оскільки він не мав іншого житла, то був змушений жити в автомобілі Opel Vivaro, пів року мешкав в підсобці магазину. Після офіційного розлучення в березні 2019 року, позивачка вигнала його і з магазину, змінивши там замки. В подальшому їх спільний син був змушений переїхати до нього, оскільки позивачка також вигнала дитину з дому. У зв`язку з цим, йому довелось продати автомобіль, щоб орендувати житло для них з сином. Також зазначає, що позивачем було обрано невірний спосіб захисту, адже законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання підстав для недійсності правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що він та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що остання знала чи не могла знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до наступного висновку. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України). В судовому засіданні встановлені наступні обставини. 25.02.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.16). 20.11.2015 року, перебуваючи у шлюбі, сторонами було придбано транспортний засіб Opel Vivaro вантажний, державний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, 1995 см.куб. Зазначений автомобіль був зареєстрований на ім`я [PERSON] та перебував у нього в користуванні. Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.02.2019 року шлюб було розірвано (а.с.17). Судом було встановлено, що сторони припинили подружні стосунки та спільне проживання з 19.08.2018 року. Рішення суду набрало законної сили 18.03.2019 року. Після того як у Баглійському районному суді м. Дніпродзержинська розпочався судовий розгляд цивільної справи №207/715/20 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, позивачка [PERSON] дізналась про те, що 19.12.2018 року [PERSON] продав автомобіль Opel Vivaro, що є спільною власністю, тобто здійснив без її згоди відчуження спільного майна після припинення подружніх стосунків та спільного проживання, але до розірвання шлюбу на підставі рішення суду. Згідно з інформацією наданою ТСЦ МВС №1244 від 11.06.2020 №31/4-1244-338 та від 16.03.2021 №31/4-12448аз, автотранспортний засіб Opel Vivaro вантажний, державний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, 1995 см.куб. був перереєстрований на [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу №5825/18/518 від 19.12.2018 року (а.с.65-66). Згідно з інформацією наданою ТСЦ МВС №1244 від 19.11.2020 №31/4-1244-107аз, автомобіль Opel Vivaro був відчужений іншій фізичній особі згідно з договором купівлі-продажу №5825/18/518 від 19.12.2018 року за 10000,00 грн. Враховуючи те, що фактично сторони припинили подружні стосунки та спільне проживання з 19.08.2018 року, а 07.12.2018 року [PERSON] звернулася до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська з позовною заявою про розірвання шлюбу з відповідачем, який було розірвано 18.03.2019 року, позивачка вважає, що автомобіль Opel Vivaro, що є спільною сумісною власністю подружжя, був відчужений відповідачем 19.12.2018 року без її згоди, в період коли вони перебували у шлюбі, а отже вважає, що договір купівлі-продажу №5825/18/518 від 19.12.2018 року є недійсним з підстав відсутності її згоди на укладення даного договору, а дії [PERSON] є незаконними, що призвели до незаконного позбавлення її права власності у спільній сумісній власності. Як вбачається з матеріалів справи, 22.05.2020 року між [PERSON] («комітент») та ТОВ «Агенство незалежних експертиз» («комісіонер») укладено договір комісії №5879/20/002672, згідно якого комісіонер зобов`язується за дорученням комітента вчинити від свого імені один або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу Opel Vivaro (а.с.62). Окрім того, 22.05.2020 року між ТОВ «Агенство незалежних експертиз» (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №5879/20/002672, згідно якого продавець передав у власність покупцю транспортний засіб Opel Vivaro, 2007 року випуску (а.с.63). Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороб тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеною з цивільного обороту (ч.1 ст. 61 СК України). При цьому, за змістом ч.3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 2 ст. 369 ЦК України встановлено, що у разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.2 ст. 65 СК України, при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. За змістом ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За нормами ч.4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Дана правова позиція викладена Верховним Судом України 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, 22 лютого 2017 року у справі №6-17цс17. Порядок визначення способу захисту, який суд може застосувати здійснюючи правосуддя встановлений в ст. 5 ЦПК України. При визначенні способу захисту у відповідності до вказаної норми слід враховувати положення, ч.1 ст. 13 п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач. А отже - суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивача у спосіб, який останній не просить застосувати. За загальним правилом (ч.1. ст. 5 ЦПК України) суд, здійснюючи правосуддя, захищає права свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором. Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи і інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором. При цьому позивач, обираючи спосіб захисту, який він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатись можливістю вибору між декількома способами захисту (передбаченими законом або договором), якщо це на заборонено законом. Якщо ж законом або договором не передбачено ефективного способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону (ч.2 ст. 5 ЦПК України). Вказане означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства в будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення порушених прав. Тому обираючи спосіб захисту позивач повинен (в першу чергу) перевірити, чи не передбачає закон або договір іншого більш ефективного способу захисту порушених прав. Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, позивач повинен обрати саме такий спосіб. Якщо у такому випадку позивач обрав інший спосіб захисту - суд має відмовити в задоволенні позову, крім випадків, коли з урахуванням положень ч.2 ст. 5 ЦПК України, дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушені права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що остання знала чи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Отже, суд вважає, що позивачем в даному випадку обрано неналежний спосіб захисту своїх прав та інтересів, адже вірним буде вимагати із відповідача компенсацію 1/2 частини вартості спільного майна подружжя, а не визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Спосіб захисту обраний позивачем, на думку суду, порушує конституційні права третіх осіб, а отже суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, як у задоволенні позову відмовлено повністю, відповідно на підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати на відповідача не покладаються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed