Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. 22 лютого 2023 року до суду надійшов позов [PERSON] , в інтересах якої діє представник [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь 160 000 грн за борговою розпискою, 3% річних від простроченої суми в розмірі 224 грн, витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн та судового збору в сумі 1602,24 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що 29 липня 2022 року [PERSON] позичив у неї 160 000 грн, під розписку, в якій вказав, що отримав від [PERSON] вказані кошти у позику та зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів протягом шести місяців з дня складання розписки. Строк дії договору позики закінчився 29 січня 2023 року, проте відповідач грошові кошти не повернув, тому, починаючи з 30 січня 2023 року вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання. У зв`язку з тим, що відповідач вчасно не виконав свої зобов`язання за договором позики та вчасно не повернув кошти, за період з 30 січня 2023 року по 16 лютого 2023 року у відповідності до ст. 625 ЦК України повинен сплатити 3% річних, що складає 224 грн. Позивач [PERSON] в судові засідання не з`явилась, її представник - адвокат Солдаткін О.С. надіслав письмове клопотання, яке надійшло до суду 16 березня 2023 року, у якому просив долучити до матеріалів справи оригінал розписки від 29 липня 2022 року, розгляд справи проводити без участі позивача та представника позивача. 30 травня 2023 року у телефонному режимі представник позивача - адвокат Солдаткін О.С. повідомив про неможливість його участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції, у зв`язку з відсутністю електроенергії, наполіг на розгляді справи за відсутності сторони позивача, на підставі доказів, наявних у матеріалах справи, позов підтримав. Узагальнені доводи та заперечення відповідача. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, його представник - адвокат Покоєвич А.О. надіслав до суду письмові пояснення, відповідно до яких відповідач не визнав позов, посилаючись на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 20 лютого 2023 року, яке набрало законної сили 23 березня 2023 року, шлюб між сторонами розірвано. Зазначив, що розписка написана 29 липня 2022 року під час перебування сторін у шлюбі, а тому всі кошти (майно) набуті під час шлюбу є спільним майном подружжя. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що вказані в розписці кошти є особистим майном позивача. Звернув увагу суду, що розписка написана відповідачем під примусом, оскільки позивач погрожувала відповідачу обмежити спілкування з донькою. Зазначив, що ніякої фактичної передачі в борг спільних коштів подружжя не відбулося. Просив в позові відмовити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав. Зазначив, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, приховала, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі станом на час складання розписки. Подружні відносини не склалися, між сторонами виник спір щодо виховання доньки, і позивач, маніпулюючи зустрічами з дитиною, примусила відповідача написати боргову розписку. Оскільки позивач не надала доказів, що кошти належали їй особисто, тому вони є спільним майном подружжя. Разом з тим факту передачі коштів не було, а тому просив у позові відмовити. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 22 лютого 2023 року по справі відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до розгляду на 15 березня 2023 року. За клопотаннями представника відповідача розгляд справи відкладено на 04 квітня 2023 року для визначення позиції в справі. 16 березня 2023 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи оригіналу боргової розписки, з відповідною розпискою. 04 квітня 2023 року на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи за участі представника відповідача в режимі відеоконференції. У зв`язку з технічною неможливістю проведення судового засідання в режимі відеоконференції 04 квітня 2023 року, розгляд справи відкладено на 24 квітня 2023 року, яке за клопотанням представника відповідача відкладено на 17 травня 2023 року з метою забезпечення права надати суду копію судового рішення про розірвання шлюбу, що витребувано стороною відповідача із суду, який розглядав справу. 17 травня 2023 року розгляд справи відкладено на 30 травня 2023 року, у зв`язку з зайнятістю головуючого судді в іншому процесі. 19 травня 2023 року до суду надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] про долучення до справи копії судового рішення в справі про розірвання шлюбу між сторонами та належним чином завірена копія судового рішення. 22 травня 2023 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача [PERSON] про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. 30 травня 2023 року у телефонному режимі представник позивача [PERSON] повідомив суд про неможливість участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції, клопотав про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Виклад встановлених судом обставин та зміст спірних правовідносин. Між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини з договору позики. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 липня 2023 року. Від даного шлюбу у них народилася донька [PERSON] , [INFO] , батьками якої, згідно свідоцтва про народження дитини, є [PERSON] та [PERSON] 29 липня 2022 року[PERSON] склав боргову розписку, відповідно до якої позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 160 000 грн, які зобов`язався повернути протягом шести місяців. Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 20 лютого 2023 року шлюб, укладений 27 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №124 - розірвано. Станом на час розгляду справи про стягнення боргу відповідач [PERSON] не виконав своїх зобов`язань за борговою розпискою, що підтверджується наявним у позивачки оригіналом даної розписки. Застосовані норми права. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до змісту статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, що передбачено ст. 1047 ЦК України. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Главою 50 ЦК України передбачений перелік підстав припинення зобов`язань, у тому числі виконання зобов`язання, проведеного належним чином. Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Оцінка та мотиви суду. Судом встановлено, що сторони уклали договір позики грошових коштів, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується відповідним рішенням суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до змісту ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. У правовідносинах подружжя щодо розпорядження особистим майном подружжя предметом доведення є факт належності майна тому з подружжя, який розпоряджається відповідним майном на власний розсуд, оскільки спільність набуття майна під час перебування подружжя у шлюбі презюмується сімейним законодавством, а спростування такої презумпції та доведення такого спростування про набуття спірного майна за особисті кошти покладено на сторону, яка доводить належність їй майна на праві особистої власності. Стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти в сумі 160 000 грн, які є предметом договору позики належали позивачу на праві особистої приватної власності, а тому презюмується, що вказані кошти є спільною сумісною власністю подружжя. Твердження представника позивача адвоката Покоєвича А.О., що режим спільної сумісної власності сторін, як подружжя на 160 000 грн нівелює можливість укладення між подружжям будь-яких договорів з приводу даних коштів, є безпідставними. Так, відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. Отже, укладаючи між собою договір позики грошових коштів, які належали сторонам на праві спільної сумісної власності, як подружжю, сторони діяли відповідно до правових підстав, визначених СК України, оскільки жодним законом не заборонено право укладати позику між подружжям , в т.ч. щодо майна (коштів), що належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Суд зауважує, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Уклавши договір позики грошових коштів, відповідач взяв на себе зобов`язання повернути протягом шести місяців грошові кошти у спільну сумісну власність подружжя в тому ж розмірі, тобто у сумі 160 000 грн. Однак у зазначений в договорі строк відповідач свої зобов`язання не виконав, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Безпідставними також є твердження сторони відповідача щодо відсутності факту передання грошових коштів, оскільки письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2022 справі № 753/1349/20 зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Якщо наявний факт існування розписки, в якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом України у численних своїх рішеннях, зокрема у постанові від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, і у подальшому підтверджений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792 св 18, та від 08 квітня 2021 року в справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899 св 20. Отже судом встановлено, що 29 липня 2022 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передала, а відповідач отримав 160 000 грн, які належали подружжю (сторонам) на праві спільної сумісної власності, а відповідач зобов`язався повернути вказані кошти протягом шести місяців також у спільну сумісну власність подружжя. Вказані обставини підтверджено розпискою позичальника, що є належним доказом та відповідає вимогам ч. 2 ст. 78 ЦПК України. 20 лютого 2023 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується відповідним судовим рішенням, яке набрало законної сили 23 березня 2023 року. Відповідно до змісту ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ст.70 ЦК України частки майна та чоловіка у праві спільної сумісної власності є рівними. Отже після розірвання шлюбу, враховуючи принцип розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю за взаємною згодою, та принцип рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, суд дійшов висновку, що позивач має право на повернення їй за договором позики 80 000 грн, що складатиме її частку у праві спільної сумісної власності згідно закону, оскільки сторони не досягли згоди щодо інших часток у праві спільної часткової власності. Суд також вважає безпідставними доводи представника відповідача проте, що вказана розписка була складена відповідачем під тиском позивача, яка нібито маніпулювала зустрічами з дитиною,оскільки під судового розгляду стороною відповідача не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин. Так, відповідно до змісту ст. 141, ст. 153 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. (ч.3 ст.157 СК України). Спір щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї вирішується органом опіки та піклування та судом (ст.ст. 158, 159 СК України). В матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо звернення відповідача з цього приводу до правоохоронних органів, органів опіки та піклування чи суду, також не надано доказів, які б свідчили, що відповідач звертався до суду із позовом про визнання договору недійсним з причин укладення його під тиском, погрозою, тощо, тобто під впливом насильства або під впливом тяжкої обставини. Вказане свідчить,що розписка від 29 липня 2022 року відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України є дійсною. Отже, виходячи із наведених обставин, суд дійшов висновку, що розписка складена відповідачем з метою підтвердження боргових зобов`язань, які виникли у нього під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Той факт, що оригінал розписки знаходиться у позикодавця та наданий суду свідчить про невиконання відповідачем умов договору. Жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики, в тому числі розписок або квитанцій про грошові перекази коштів, відповідач суду не надав. Отже, у зв`язку з відсутністю доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики, суд частково задовольняє позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики в сумі 80 000 грн, що складає частку позивача у праві спільної сумісної власності на грошові кошти у розмірі 160 000 грн. У зв`язку з тим, що відповідач не виконав перед позивачем свій обов`язок з повернення суми позики, він вважається таким, що прострочив виконання свого грошового зобов`язання, а відтак сума боргу має бути стягнута на користь позивача з урахуванням 3% річних від простроченої суми, виходячи з розрахунку: 80 000 (сума боргу) * 3 % / 100 % / 365 дн. * 18 дн. (кількість прострочених днів, починаючи з 30 січня 2023 року по 16 лютого 2023 року) = 118,36 грн. Розподіл судових витрат. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 1602,24 грн. Судом задоволено позовні вимоги позивача на 50%. В зв`язку із частковим задоволенням вимог позивача, відповідно до ст.141 ЦПК України, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сплачений ним судовий збір в розмірі 801,12 грн. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою, підлягають розподілу разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу визначається згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Положення частин першої та другої статті 141 ЦПК України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя N R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року №5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Статтею 30 Закону №5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Доказами в цивільному у судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Звертаючись до суду, позивач згідно вимог ст.134 ЦПК України, в позовній заяві зазначив про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, що складається з витрат на правову допомогу та становить 6000грн. Згідно договору про надання професійної правничої допомоги №41 від 16 лютого 2023 року, адвокат Солждюаткін О.С. та [PERSON] уклали договір щодо представництва і захисту прав та законних інтересів клієнта. Згідно п. 3.1 даного договору, сторони погодили виплату фіксованої суми гонорару у розмірі 6000 грн. Згідно акту прийняття-передачі наданих послуг від 16 лютого 2023 року адвокатом Солдаткіним О.С. надано позивачу [PERSON] правничу допомогу з детальним описом наданих послуг у цивільній справі. Позивач поніс витрати на правову допомогу в сумі 6000грн, що підтверджується актом приймання передачі грошових коштів. Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді, а саме представником позивача складені та підписані наступні документи: позовна заява з додатками, клопотання про долучення до матеріалів справи оригіналу розписки, всі копії документів завірені представником позивача, акт приймання-передачі грошових коштів підтверджує сплату [PERSON] суми 6000,00грн. Суд також враховує положення частини шостої статті 137 ЦПК України, за якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Сторона відповідача не заявляла про зменшення розміру судових витрат на правничу допомогу, доводів податкового органу щодо неспівмірності витрат на правову допомогу стороною відповідача не надано. Суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 6000 грн. є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Враховуючи, що позовні вимоги позивача задоволені на 50%, тому витрати на правову допомогу підлягають відшкодуванню у розмірі 50% понесених витрат відповідно до ст.141 ЦПК України. З урахуванням викладеного, із відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в сумі 3 000 грн.

Outcome: partial