Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] (далі-позивач) звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції (далі -, відповідач 1), Державної казначейської служби України (далі - відповідач 2), третя особа: інспектор роти № 1 батальйону № 4 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції рядовий поліції Посталюк Олександр Сергійович, в якому просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на його користь заподіяних збитків, у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 7 130,00 грн. та стягнути суму сплаченого судового збору. Позовні вимоги мотивовані тим, що 22 вересня 2020 року стосовно позивача було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ № 3173741 за частиною 1 статті 122 КУпАП. Непогоджуючись з постановою позивач звернувся зі скаргою до керівництва УПП в Харківській області ДПП зі скаргою. За результатами розгляду скарги позивача УПП в Харківській області ДПП вищевказану постанову було скасовано. Позивач стверджує, що він був змушений звернутися за кваліфікованою юридичною допомогою, для підготовки документів щодо оскарження вищезазначеної постанови, тому звернувся до юридичної компанії та сплатив за її послуги грошові кошти у розмірі 7130 гривень. Витрачені кошти позивач вважає збитками, які підлягають відшкодуванню. За наведених обставин позивач був вимушений звернутися до суду з вказаною позовною заявою. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14.12.2020 року цивільну справу № 953/20364/20-ц за позовом [PERSON] до Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України, третя особа: інспектор роти № 1 батальйону № 4 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції рядовий поліції Посталюк Олександр Сергійович про відшкодування понесених збитків, завданих незаконними діями, передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.04.2021 року, відкрито провадження у справі, та призначено розгляд справи за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 24.10.2022 року на адресу суду від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, останній не погоджується з даною позовною заявою, вважає її такою, що задоволенню не підлягає. Разом з відзивом було подано заяву щодо поновлення процесуального строку. Позивач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, проте в матеріалах справи міститься заява позивача про розгляд справи у його відсутність. Відповідач 1 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції, в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, в матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву, в якому останні заперечує проти задоволення позовних вимог. Відповідач 2 Державна казначейська служба України, в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа інспектор роти № 1 батальйону № 4 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції рядовий поліції Посталюк Олександр Сергійович, в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. Суд дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступного висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Матеріалами справи встановлено, що 22 вересня 2020 року відносно [PERSON] , Інспектором роти №1 батальйону №4 УНП в Харківській області ДПП рядовим поліції Посталюком Олександром Сергійовичем, була винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ №3173741, якою останнього було визнано винним у скоєнні правопорушення передбаченого ч.1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн. Не погодившись із зазначеною постановою та діями працівників патрульної поліції, позивач звернувся, із відповідною скаргою до Управління потрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції, з вимогами про скасування постанови. Так, за результатами розгляду скарги, постановою від 23.10.2020 року становлено ідсутність події та складу адміністративного правопорушення, а провадження у справі про адміністративне правопорушення заккрито на підставі ч. 1 ст. 247 КУпАП. Відповідно до положень ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Тобто, при застосуванні ст.ст.1173, 1174 ЦК України суд має встановити: по-перше: невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге: факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Матеріалами справи підтверджується укладення позивачем Договору з ТОВ «Центр правової допомоги населенню» № П-956. За змістом пункту 1.2. Договору № П-956 сторонами були погоджені такі послуги: - проект заяви в суд, проект пояснень в суд, проект клопотань до суду, проект скарги ГУНП та консультації. Крім того, позивачем до суду було надано Акт про надання юридичних послуг, де наведена калькуляція вартості наданих юридичних послуг. Так, позивачеві було надано такі послуги: 1. Правовий аналіз заснований на матеріалах справи на, що витрачено 2 години, що коштує 2375 гривень. Проте, вищевказаним договором не було погоджену таку послугу та її вартість. 2. Складання проекту скарги до Управління патрульної поліції 2 години - 1500 гривень. Зазначена послуга також не була замовлена та погоджена сторонами договору. Оскільки пунктом 1.2 вищевказаного договору визначено подання скарги до ГУНП, УПП в Харківській області ДПП не є структурним підрозділом ГУНП та не підпорядковується йому. 3. Складання проекту адміністративного позову до суду про скасування постанови - 3 години 2255 гривень. 4. Складання проекту клопотання до суду про витребування доказів. Однак до суду на надано копії документів, які доводять фактичне надання цих послуг, за змістом додатків ні проект адміністративного позову, ні клопотання не вказані., які і вартість цих послуг. Таким чином, позивачем було пораховано вартість послуг, які надано не було, так які не були погоджені сторонами за змістом складеного договору. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення вартості та виду юридичних послуг не дає як суду так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитися у дійсній домовленості сторін щодо розміру та виду послуг та їх вартості. У справі «East/West Alliance Limited» проти України Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обгрунтованим. У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою. Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частинами 1, 2 статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: -втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); -доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тобто, правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, при вирішенні спору суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Способи захисту цивільних прав визначено ч.2 ст.16 ЦК України. З точки зору закону для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібно довести наявність елементів складу цивільного правопорушення, а саме:наявність протиправної поведінки;факт понесення збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини. Як зазначено вище, позивач при зверненні до суду збитками вважає матеріальної витрати, понесені на оплату вартості правової допомоги при розгляді судом справи адміністративне правопорушення. Тобто, позивач при зверненні до суду ототожнює поняття збитків з витратами на оплату правової допомоги. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах Великої Палати від 14 квітня 2020 року в справі № 925/1196/18, від 21 листопада 2018 року в справі № 462/6473/16-ц, від 18 грудня 2019 року в справі № 688/2479/16-ц, від 29 травня 2019 року в справі № 489/5045/18, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката, є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. Отже, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог, а відтак про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачами не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Outcome: dismissed