Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-18 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся в інтересах довірительки у Рівненський районний суд Рівненської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якій просить усунути перешкоди в користуванні майном позивачки, а саме будинковолодінням за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення з нього відповідачів. В обґрунтування позовної заяви представник позивача посилається на те, що [PERSON] отримала у спадщину після смерті матері будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] , в якому зареєстровані та проживають відповідачі. Відповідачі для позивача не являються членами сім`ї, вони були членами сім`ї її брата, який помер. Однак до смерті, її брат проживав разом із своєю сім`єю (відповідачами) у вищевказаному будинку з дозволу колишнього власника майна, яким була його та позивачки мати. Впродовж останнього року відповідачі почали чинити для позивачки перешкоди в користуванні належним їй будинковолодінням, використовують його не за призначенням, переобладнують та перебудовують його без згоди позивача, що свідчить про порушення права власності позивачки, за захистом якого вона вимушена звернутися до суду. Не погодившись із позовними вимогами [PERSON] відповідачі подали відзив на позовну заяву, в якому просили у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень на позовну заяву вказали, що дійсно [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який вона успадкувала після смерті матері [PERSON] . Вони були членами сім`ї брата та батьків позивачки. Виселятися їм нема куди оскільки вони не мають іншого житла. Жодних дій щодо псування чи руйнування житлового будинку вони не вчиняли і не вчиняють. Позивачка та її представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися. Представник позивачки подав до суду заяву, відповідно до якої просить задоволити позовну заяву, розгляд справи проводити без його участі та участі позивачки. Відповідачі та їх представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися. Представник відповідачів подала до суду заяву, відповідно до якої просить розгляд справи проводити без її участі та участі відповідачів, позов не визнають повністю. Орган опіки і піклування в особі служби у справах дітей Рівненської районної державної адміністрації, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, явку представника в судове засідання не забезпечив, подав до суду висновок. Представники органу опіки та піклування, [PERSON] та [PERSON] подали до суду заяви, в яких просять розгляд справи проводити без їх участі. Відповідно до висновку, орган опіки та піклування вважає недоцільним виселення малолітнього [PERSON] , [INFO] , з будинку за адресою: [ADDRESS] . Ознайомившись із позовною заявою, дослідивши докази, подані сторонами на підтвердження своїх обґрунтувань та заперечень, суд приходить до переконання, що позов не підлягає задоволенню повністю з наступних підстав. [INFO] померла [PERSON] , якій на момент смерті належав житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 20 квітня 2010 року Виконавчим комітетом Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області (т.1 а.с.113 на звороті) та копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 29 жовтня 2002 року державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Кутецькою В.В. (т.1 а.с. 140). Після смерті [PERSON] вищевказаний будинок успадкувала її дочка [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 17 вересня 2018 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Дацюк С.Г. (т.1 а.с. 3). Відповідно до положень ст.1220 та ч.5 ст.1268 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За таких умов, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності з 20 квітня 2010 року, а саме моменту відкриття спадщини після смерті [PERSON] . Відповідачі були членами сім`ї (дружина, діти та внук) [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] та був сином [PERSON] і братом [PERSON] , постійно до дня смерті проживав в будинку за адресою: [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджується обґрунтуваннями сторін, викладеними у позовній заяві і відзиві на позовну заяву та наступними доказами: копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 06 червня 1970 року, копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданого 11 жовтня 1991 року, копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 04 травня 2019 року, копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 03 червня 1992 року, копією свідоцтва про народження [NUMBER] від 24 квітня 1994 року, копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 04 червня 2019 року, копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 07 грудня 1995 року, копією про смерть серії [NUMBER] виданого 02 серпня 2008 року (т.1 а.с. 34, 39-46). На даний час у вказаному житловому будинку проживають відповідачі: [PERSON] , [INFO] , місце проживання якої в будинку зареєстроване з 01 червня 1992 року; [PERSON] , [INFO] , місце проживання якої в будинку зареєстроване 17 червня 2008 року; [PERSON] , [INFO] , місце проживання якого в будинку зареєстроване 17 листопада 2010 року; [PERSON] , [INFO] , місце проживання якої в будинку зареєстроване 06 березня 2012 року; [PERSON] , [INFO] , місце проживання якого в будинку зареєстроване 19 червня 2019 року, що підтверджено довідкою №1100 від 15 серпня 2019 року, виданою Олександрійською сільською радою Рівненського району Рівненської області та інформацією з відділу обліку та моніторингу інформації реєстрації місця проживання УДМС України в Рівненській області (т.1 а.с.5, 13-17). У поданому позові представник [PERSON] як нового власника спірного будинку з посиланням на приписи статей 317, 319, 321, 391 ЦК України та статей 116, 157 Житлового кодексу України (далі ЖК України) просить виселити відповідачів зі спірного житла, як членів сім`ї колишнього власника житла без надання іншого житлового приміщення. Вказав, що право відповідачів користуватися спірним житлом є похідним та припинилося з припиненням права власності на це житло у колишнього власника [PERSON] . Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41\~Конституції України\~встановлено,\~що кожен\~має право\~володіти,\~користуватися і\~розпоряджатися своєю\~власністю,\~результатами своєї\~інтелектуальної,\~творчої діяльності. Право\~приватної власності\~набувається в\~порядку,\~визначеному законом. Ніхто\~не може\~бути протиправно\~позбавлений права\~власності.\~Право приватної\~власності є\~непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам,\~які потребують\~соціального захисту,\~житло надається\~державою та\~органами місцевого\~самоврядування безоплатно\~або за\~доступну для\~них плату\~відповідно до\~закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі\~статтею 109\~ЖК України\~виселення із\~займаного жилого\~приміщення допускається\~з підстав,\~установлених законом.\~Виселення проводиться\~добровільно або\~в судовому\~порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК України передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Згідно статті 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до положень ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Окрім цього, в силу положень вищевказаної норми закону без надання іншого житла виселенню підлягають особи , які самоправно зайняли жиле приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України) Як проголошено\~у статті\~3\~Конституції України,\~людина,\~її життя\~і здоров`я,\~честь і\~гідність,\~недоторканність і\~безпека визнаються\~в Україні\~найвищою соціальною\~цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Суд вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідачів. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Суд вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника житла, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Викладене повністю узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц, провадження №14-298цс19. Як вбачається із змісту позовної заяви представник [PERSON] як на підставу виселення відповідачів вказує на те, що останні в належний позивачці житловий будинок вселилися з дозволу його власника, однак використовують житло не за призначенням, без дозволу власника проводять його переобладнання та перебудову, на вимогу виселитися відповіли відмовою. Поряд з цим, суду не надано жодного доказу на підтвердження вищезазначених обставин. Статтями 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. В силу положень статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст.82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. За таких обстави, суд вважає недоведеним факт використання відповідачами вищевказаного житла не за призначенням, переобладнання його та перебудову. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для виселення відповідачів із спірного житлового будинку, без надання іншого житла. Враховуючи, що суду не надано жодних доказів наявності у відповідачів іншого житла та приймаючи до уваги відсутність підстав для виселення відповідачів без надання іншого житла, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed