Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом та просить визнати за нею в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] , право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS] . Також просить стягнути із відповідача на свою користь судовий збір в розмірі 1073 грн 60 коп. Посилається на те, що [INFO] померла її мама [PERSON] , яка з [INFO] і до дня смерті перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . За час перебування батьків у зареєстрованому шлюбі, в період із 1992 року по 2004 роки, ними був побудований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , тому він є спільним майном батьків як подружжя, хоча право власності і було зареєстровано лише на батька. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частину вищезазначеного будинковолодіння, що належала їй на праві спільної сумісної власності подружжя. Позивач та її батько [PERSON] прийняли спадщину: батько подав відповідну заяву до нотаріуса, а позивач шляхом встановлення рішенням суду факту постійного проживання із спадкодавцем на день смерті та визнання права власності на майно. Позивач не ініціювала оформлення документів на будинок, оскільки там залишився проживати батько. Сестра позивача (відповідач по даній справі) спадщину не приймала, подала заяву про відмову у прийнятті спадщини у виді земельної ділянки, однак вже поза встановлений ЦПК України строк. [INFO] помер батько сторін по справі [PERSON] . Нотаріус відмовив позивачу в оформленні спадкового майна після смерті матері в зв`язку із ненаданням нею документів, що підтверджують право власності [PERSON] на вищезазначене будинковолодіння. Ухвалою від 17 березня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 20 березня 2023 року ухвалою суду за клопотанням позивача витребувано матеріали спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] . Матеріали спадкової справи надійшли до суду 31 березня 2023 року. Відповідач [PERSON] відзив на позов не подавала. 10 травня 2023 року від її представника [PERSON] надійшла заява, в якій вона просить в задоволенні позову відмовити та застосувати до позовних вимог позовну давність. Посилається на те, що початок перебігу строку позовної давності для позивача щодо будинку необхідно пов`язувати із фактом прийняття позивачкою спадщини шляхом звернення до суду у 2013 році, зокрема з дати набрання такого рішення законної сили 29 квітня 2013 року. До 2013 року батько сторін по справі був єдиним спадкоємцем після смерті своєї дружини і з моменту прийняття спадщини став власником майна. Позивач, звертаючись до суду у 2013 році, вже знала, що весь будинок перейшов до батька і вона не може зареєструвати його за собою. Однак ініціювала лише питання щодо земельної ділянки. Тому саме з цього часу слід рахувати порушення її прав щодо будинку, для судового захисту яких встановлено строк в 3 роки. Ухвалою суду від 13 травня 2023 року підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті в судове засідання 30 травня 2023 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити. Позивач зазначила, що після смерті матері вона, знаючи, що будинок є спільною сумісною власністю батьків і вона має право на частину маминої частки, не стала оформлювати документи на своє ім`я, оскільки там залишився проживати батько. Він отримував субсидію. Вона завжди знала, що після його смерті будинок залишиться її сину, про що неодноразово зазначав і батько, тому вирішила отримати всі необхідні в порядку прийняття спадщини документи на будинок вже після смерті батька. І лише після його смерті дізналася про наявний заповіт, яким він все спірне будинковолодіння, а не тільки свою частку, і земельну ділянку заповів сестрі (відповідачу по справі). Представник позивача доповнив, що законодавчо не встановлено (не обмежено) строк, протягом якого спадкоємець повинен отримати свідоцтво про право на спадщину. Позивач лише після смерті батька та після ознайомлення зі змістом його заповіту дізналася, що мамина частка у будинку заповідна сестрі. Саме з цього часу її права були порушені, що і змусило звернутися до суду. Тому підстав застосовувати до позовних вимог позовну давність немає. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, зазначених у заяві від 10 травня 2023 року. Просить застосувати до позовних вимог позовну давність. Судом встановлено наступне. Як вбачається з копії свідоцтва про народження, позивач [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Батьки позивача перебували у шлюбі, зареєстрованому 15 травня 1971 року (копія свідоцтва про одруження (а.с.11). За час\~перебування у\~зареєстрованому шлюбі\~батьками позивача\~був побудований\~будинок з\~господарським будівлями\~та спорудами,\~розташований [ADDRESS] . Земельна ділянка для цього надана у 1991 році, державна прийомка в експлуатацію індивідуального будинковолодіння відбулася у 2001 році, свідоцтво про право власності на даний будинок було видане 26 квітня 2006 року на ім`я батька позивача [PERSON] (а.с.12-14, 16-21). [PERSON] був і власником земельної ділянки за цією адресою (а.с. 15). [INFO] в м. Переяслав-Хмельницькому Київської області померла [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть (а.с.9). Відповідно до\~витягу про\~реєстрацію в\~Спадковому реєстрі\~від 12\~жовтня 2010\~року Переяслав-Хмельницькою\~міською державною\~нотаріальною конторою\~була заведена\~спадкова справа\~№ 191\~від 12\~жовтня 2010\~рокупісля померлої [INFO] [PERSON] (а.с.23). Як вбачається із копії спадкової справи, заведеної після померлої [PERSON] (а.с.38-57), із заявою про прийняття спадщини звернувся її чоловік [PERSON] , на ім`я якого видано свідоцтво про право на спадщину на грошові вклади. Відповідач [PERSON] звернулася із заявою про відмову від своєї частки у спадщині у виді земельної ділянки на користь позивача [PERSON] , однак вже поза встановленим 6-ти місячним строком, про що нотаріусом їй було зазначено в листі. Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 19 квітня 2013 року було задоволено позов [PERSON] : встановлено факт її постійного проживання із [PERSON] на день смерті останньої та визнано за [PERSON] право на земельну ділянку, яка належала померлій [PERSON] (а.с. 22). Рішення суду набрало законної сили. Як вбачається з копії свідоцтва про смерть, [INFO] помер батько сторін по справі [PERSON] (а.с. 24). З копії заповіту вбачається, що все спірне домоволодіння та земельну ділянку за цією ж адресою [PERSON] заповів своїй дочці [PERSON] (а.с. 89. Позивач звернулася до нотаріуса із заявою про видачу їй Свідоцтва про право на спадщину на частку домоволодіння після смерті [PERSON] , однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10 березня 2023 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва в зв`язку з відсутністю у спадкоємця документів, що посвідчують право власності спадкодавця [PERSON] на спадкове майно (а.с. 25-27). Інших доказів не надано, клопотань з цього приводу не заявлено. Суд приймає\~до уваги\~подані сторонами\~докази,\~на підставі\~яких встановлені обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Оскільки батьки\~позивача перебували\~у шлюбі\~із 1971\~року по\~день смерті\~ [PERSON] \~ [INFO] ,\~спірне спадкове\~майно було\~побудоване у\~період із\~1991\~року по\~2006\~рік,\~спадщина після\~померлої [PERSON] \~відкрилася [INFO] ,\~то до\~спірних правовідносин\~слід застосовувати\~положення КпШС\~України,\~СК України\~таЦК України (в редакції 2004 року). Згідно зі ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 цього Кодексу, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Отже, зважаючи на вищезазначені норми КпШС України та СК України, відсутності доказів належності спірного будинку до роздільного майна(особистої власності) подружжя, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що будинок [ADDRESS] , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Дана обставина не оспорювалася сторонами у справі. В силу вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1226 цього Кодексу, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. В силу вимог ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до вимог п. 2 Постанови ПВС України № 7 від 30 травня 2008 року Про судову практику в справах про спадкування, особа може звернутися до суду з вимогою про визнання права на спадщину за правилами позовного провадження у разі відмови нотаріуса в оформлення права на спадщину. Главою 87 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування». За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Однак, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це є підставою для відмови у позові. Вказана відмова нотаріуса повинна бути виражена у письмовому вигляді у формі постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Позивач отримала відмову нотаріуса 10 березня 2023 року. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Розглядаючи спір, суд повинен з`ясувати усі обставини справи відповідно до обґрунтування позову, зміст позовних вимог та зв`язок між обґрунтуванням, вимогою та вибраним способом захисту. Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. У відповідності до правової позиції, викладеної у постанові ВС від 28.07.2021 у справі № 148/2418/15, вбачається наступне. За змістом статті 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз`яснено, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом з тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Крім того, згідно з вимогами статей 48, 49 ЦПК України така особа (померла) не може бути стороною в цивільному процесі, так як у неї відсутня цивільна процесуальна правосуб`єктність. Вказані обставини повинні бути встановлені та зазначені у мотивувальній частині судового рішення. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19), від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20), зроблено висновок про те, що визначення судом частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлими не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності. Крім того, з правових позицій Верховного Суду, викладених у постанові від 16 червня 2021 року по справі № 570/997/19, також вбачається, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18. Пункт 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.95 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" передбачає що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»). Також поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини» не є тотожними, адже законодавець розмежовує ці поняття та пов`язує з виникненням зазначених майнових прав різні наслідки. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Часом такий обов`язок не обмежений. Однак, суд зазначає, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Таким чином, судом встановлено, що спірний будинок є об`єктом права спільної сумісної власності батьків сторін по справі як подружжя, їх частки є рівними. Позивач має право на спадщину як спадкоємець першої черги після померлої [INFO] [PERSON] на рівні із батьком, який також спадщину після смерті дружини прийняв, про наявність заповіту від імені батька та про його зміст позивач дізналася після смерті [PERSON] у травні 2022 року (доказів іншого суду не надано), позивач звернулася із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері і нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв`язку із відсутність правоустановлюючих документів на ім`я спадкодавця 10 березня 2023 року. \~ \~ \~ \~Щодо застосування до спірних правовідносин позовної давності, про що наголошено представником відповідача, слід зазначити наступне. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Проживання в спірному будинку батька сторін по справі після смерті їх матері чи та обставина, що право власності на такий будинок було зареєстровано на нього ще до смерті дружини, не доводить факту порушення права позивача на частку у цьому будинку як спадкового майна її матері. На думку суду, таким фактом є оголошення змісту заповіту від імені батька [PERSON] після його смерті у травні 2022 року та в подальшому, отримання відмови нотаріуса у видачі Свідоцтва про право на спадщину як завершення обов`язкового позасудового порядку одержання такого свідоцтва. Враховуючи викладене\~в сукупності,\~суд дійшов\~висновку,\~що позивач,\~не маючиобов`язку щодо строку отримання Свідоцтва про право на спадщину на частку будинку, дізналася про порушення свого права після ознайомлення із змістом заповіту після смерті батька у травні 2022 року. Завершила вона позасудовий обов`язковий порядок одержання відповідного свідоцтва у нотаріуса 10 березня 2023 року, отримавши відповідну відмову. До суду [PERSON] звернулася 16 березня 2023 року, тобто в межах встановленого ЦПК України строку позовної давності. За таких обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов про визнання за позивачем права власності на частину спадкового будинку підлягає задоволенню. Підстав для застосування до спірних правовідносин позовної давності не встановлено. В силу ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню із відповідача. На підставі викладеного, ст. 22 КпШС України, ст.ст.60, 63 СК України, ст. ст.15, 16, 253, 256, 257, 261, 1226, 1261, 1268, 1296, 1297 ЦК України,

Outcome: approved