Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач1), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Заведея Л.О. (далі по тексту - третя особа), в якому просила суд: - визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач послалась на те, що вона є спадкоємицею за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, а саме на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , що належала померлій на праві спільної власності. 17 березня 2009 року була заведена спадкова справа № 302/2009 щодо померлої [INFO] [PERSON] . Спадкоємцями є за законом - [PERSON] - чоловік померлої та позивач, як спадкоємець за заповітом. 27 жовтня 2009 року, як вказано у позові, чоловік померлої [PERSON] отримав свідоцтво на спадщину за законом на 3/4 частини квартири. Позивач зазначає, що всі документи на майно знаходились у [PERSON] , отримати їх не має можливості, оскільки при спілкуванні позивачу було зазначено, що вони втрачені. На теперішній час власником 3/4 частки квартири, що належали чоловіку померлої, є [PERSON] на підставі договору дарування від 22 грудня 2017 року. 09 липня 2021 року позивач звернулася з заявою про прийняття спадщини до державного нотаріуса Першої київської нотаріальної контори Заведея Л.О., однак постановою від 09 липня 2021 року нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності на 1/4 частку квартири за померлою [PERSON] , у зв`язку з чим позивач звернулась до суду з цим позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 грудня 2021 року для розгляду цивільної справи №761/43832/21 визначено суддю Шевченківського районного суду міста Києва Романишену І.П. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2022 року відкрито провадження у справі, вирішено здійснити її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 22 червня 2022 року витребувано у Першої київської державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію спадкової справи №302/2009 до майна померлої [INFO] [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року залучено до участі у справі у якості співвідповідача - Київську міську раду (далі по тексту - відповідач2). Учасники судового розгляду заяв по суті не подавали до суду з невідомих суду причин. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 27 лютого 2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в загальному провадженні. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечувала. Інші учасники у судове засідання не з`явились, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. Згідно частини 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачами відзиву на позовну заяву, та відсутністю заперечень представника позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням частини 1 статті 280 ЦПК України. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті встановив наступне. 31 серпня 1974 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Відповідно до наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про право власності на житло від 19 травня 1995 року, [PERSON] та [PERSON] на праві приватної часткової власності належить квартира [ADDRESS] по 1/2 частки кожному. 06 лютого 2004 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. посвідчено заповіт, яки зареєстрований в реєстрі за №598, відповідно до змісту якого [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла частину квартири [ADDRESS] , а також все те, на що вона за законом буде мати право - [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, про що відділом реєстрації смерті у місті Києві в книзі реєстрації смертей 29 жовтня 2008 року зроблено відповідний актовий запис №20866, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Судом встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається у тому числі з частки належної їй на праві власності квартири, у зв`язку з чим, як вбачається з наданої суду копії спадкової справи №302/09 до майна померлої, 03 серпня 2009 року до Першої київської державної нотаріальної контори звернувся [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після смерті дружини, в якій просив видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на обов`язкову частку вказаної вище квартири згідно зі статтею 1241 Цивільного кодексу України. 03 серпня 2009 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Мазур Р.Л. [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається з 1/2 частки квартири [ADDRESS] . Також матеріалами спадкової справи підтверджено, що позивачем було подано заяву Першій Київській нотаріальній конторі від 31.03.2009р., зареєстрованої в реєстрі за №1233 про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , однак не вбачається, що позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, або відмовлено у видачі. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №277879168 від 04 жовтня 2021 року, за [PERSON] зареєстровано право приватної спільної часткової власності на 3/4 частки квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 22 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияницею А.Ф. та зареєстрованого в реєстрі за №1546. 09 липня 2021 року [PERSON] звернулась до Першої київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яка складається з 1/4 частки квартири [ADDRESS] , що залишилась після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Постановою державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Заведея Л.О. від 09 липня 2021 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частки вказаної вище, у зв`язку з ненаданням документів, що посвідчують право власності спадкодавця на 1/4 частку вказаної квартири. Вказані вище обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Відповідно до частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина 2 статті 328 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Частина 1 статті 1222 ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Статтею 1241 ЦК України визначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. У відповідності до статті 1261 ЦК України до першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, у тому числі народжені після його смерті, другий з подружжя, який пережив спадкодавця, а також батьки спадкодавця. Суд зазначає, що право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто, право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. Судом встановлено, що [PERSON] є чоловіком померлої [PERSON] , на момент смерті своєї дружини був непрацездатним, відповідно, мав право на спадщину на 1/2 частки квартири від належної на праві приватної часткової власності [PERSON] 1/2 частки квартири [ADDRESS] (обов`язкова частка). Згідно інформації Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 01 травня 2023 року №062/14-5640 (И-2023) за даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності зареєстровано: 1/4 частки за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 травня 1995 року; 1/2 частки за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 травня 1995 року; 1/4 частки за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 03 серпня 2009 року. Наведене в сукупності свідчить про те, що після смерті [PERSON] , [PERSON] набув право власності на 3/4 частки квартири [ADDRESS] , а 1/4 частки вказаної квартири належить померлій [PERSON] , тобто, останній належить частка майна, що залишилась після виділення обов`язкової частки її чоловікові після її смерті відповідно до вимог статті 1241 ЦК України. Як вже було зазначено судом та вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є спадкоємицею за заповітом на все майно, що належало [PERSON] за час її життя. Також, як вже зазначалось, відповідно до частини 1 статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). Відповідно до заповіту від 06 лютого 2004 року [PERSON] зробила розпорядження щодо того, що частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також все те, на що вона за законом буде мати право, вона заповіла [PERSON] . З огляду на вищевикладене, а також з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, можна дійти висновку про наступне. З 19 травня 1995 року співвласниками квартири [ADDRESS] були [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частки квартири кожному. В подальшому, [PERSON] заповіла свою 1/2 частку цієї квартири [PERSON] відповідно до змісту заповіту від 06 лютого 2004 року. Водночас, [PERSON] , як спадкоємець першої черги після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , скористався своїм правом та звернувся до державного нотаріуса про прийняття спадщини за законом в порядку статті 1241 ЦК України, тобто, отримав право на спадщину за законом на обов`язкову частку, а тому набув право власності на 3/4 частки квартири (1/2 частки, що належали йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 травня 1995 року та 1/2 частки від 1/2 частки квартири, що належала померлій [PERSON] ). Таким чином, спадкове майно за заповітом від 06 лютого 2004 року складається саме з 1/4 частки квартири [ADDRESS] . Відповідно до підпункту 4.16 пункту 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Зі змісту наведеної норми Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України вбачається, що нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину на майно лише за наявності документів, що посвідчують право власності спадкодавця на нього. Враховуючи ту обставину, що 1/2 частки від належної померлій [PERSON] частки квартири були успадковані її чоловіком за законом, як обов`язкова частка, тобто, право власності на 1/4 частки квартири не було зареєстровано за померлою після виділення обов`язкової частки, а тому позивач не має правовстановлюючого документа на спадкове майно, хоча має право на спадкування за заповітом, суд дійшов висновку, що реалізація нею спадкових прав неможлива в інший спосіб, аніж на підставі рішення суду. При цьому, суд вбачає, що [PERSON] є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки судом не встановлено, що остання є спадкоємцем майна померлої [PERSON] . Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням потрібного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (правовий висновик висловлений у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №761/23904/19). У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18) зроблено висновок про те, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Враховуючи вказаний висновок Верхового Суду, докази, подані позивачем, витребуванні судом матеріали спадкової справи, суд приходить до висновку, що належним відповідачем за даним позовом є Київська міська рада, яку було належним чином повідомлено про розгляд даної справи, надіслано на її електронну адресу копію позовної заяви, при цьому жодних заперечень від відповідача2 стосовно визначення в якості співвідповідача в даній справі не надходило до суду. Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із частинами 1, 7 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження у справі. Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Київської міської ради є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню. При цьому, суд відмовляє у задоволенні позову до відповідача1, оскільки вбачає його неналежним. На підставі викладеного та

Outcome: partial