Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Свої вимоги позивач мотивує тим, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 03.06.2017 року, від якого вони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалось, оскільки вони мають діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю, внаслідок чого вони припинили ведення спільного господарства та спільно не проживають, а їх шлюб фактично припинив існування. З урахуванням наведеного позивач вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе і суперечить її інтересам. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить розірвати шлюб між нею та відповідачем. Крім того, позивач вказує на те, що їх з відповідачем спільна дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач на постійній основі участі у житті дитини не приймає, не опікується долею дитини, не приймає участі у її вихованні, не забезпечує матеріально, не приймає будь-якої участі у її житті. Відповідач проходить військову службу, а тому позивач вважає, що він спроможний сплачувати аліменти на утримання своєї дитини, які вона просить стягнути з нього в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку та доходу, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.04.2023 року і до повноліття дитини. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 07.04.2023 року по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 24.04.2023 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У даному відзиві відповідач не заперечував проти позовних вимог про розірвання шлюбу. Позовні вимоги про стягнення аліментів відповідач визнав частково, вказавши, що обставини, викладені позивачем щодо того, що він не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, не відповідають дійсності. Крім того, відповідач вказав на те, що він має неповнолітнього сина, 2007 року народження, який з минулого року проживає разом з ним, оскільки мати дитини та бабуся померли. Крім того, у нього є обов`язок щодо утримання його матері похилого віку (69 років), яка є непрацездатною та потребує матеріальної допомоги, знаходиться на обліку Комунального закладу «Центр надання соціальних послуг», має поганий стан здоров`я, потребує постійного лікування. З урахуванням вказаних обставин, відповідач вважає, що вимога позивача про стягнення аліментів в розмірі частини його заробітку максимально вигідна позивачу, проте вона не враховує його реального фінансового та сімейного стану, реальних потреб доньки. Крім того, така вимога порушує і права його сина, оскільки аліменти платника мають ділитися порівну щодо кожної дитини. Посилаючись на викладені обставини, відповідач просить вимоги про розірвання шлюбу задовольнити повністю, вимоги про стягнення з нього аліментів задовольнити частково, стягнувши з нього аліменти на утримання доньки в розмірі 1/8 частини грошового забезпечення, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.04.2023 року і до досягнення нею повноліття. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила про їх задоволення. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково з підстав та обставин, викладених у відзиві. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 03.06.2017 року. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Також, в судовому засіданні встановлено, що шлюбні відносини між позивачем та відповідачем по справі припинені, спільне господарство не ведеться, з 03.04.2023 року сторони проживають окремо, відновлення подружніх відносин та збереження сім`ї неможливе. Згідно із ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають спільні права та обов`язки. Відповідно до ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із ч. 5 ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Аналогічна позиція викладена і в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», де зазначено що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умов, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року), кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до вимог ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Приймаючи до уваги заяви сторін та те, що має місце припинення подружніх стосунків, що виключає відновлення колишніх сімейних відносин, суд вважає, що шлюб між сторонами існує формально, вони не підтримують сімейні стосунки, сім`я сторін розпалась остаточно і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, а тому позовну заяву в частині вимог про розірвання шлюбу необхідно задовольнити. Що стосується вимог позивача про стягнення аліментів, то суд дійшов наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, і даний факт визнано сторонами, що малолітня дитина сторін проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Позивач просить задовольнити її вимоги, вказуючи на те, що відповідач проживає окремо, в добровільному порядку регулярної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Відповідач у відзиві заперечував твердження позивача щодо його ухилення від сплати аліментів та визнав позовні вимоги в розмірі 1/8 частини його заробітку, вказуючи на наявність на його утриманні малолітнього сина та обов`язку з утримання непрацездатної матері. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1959 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як встановлено в судовому засіданні, малолітня дитина сторін проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач є працездатним, проходить військову служу, а тому суд вважає, що він спроможний сплачувати позивачу аліменти на утримання дитини. Доказів того, що за станом здоров`я та матеріального становища відповідач не може сплачувати аліменти на утримання своєї дитини, суду не надано. Відповідно до роз`яснень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст. 182 СК України. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню, суд враховує наявність у відповідача неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , який проживає постійно з відповідачем та перебуває на його утриманні, а також зареєстрований за місцем його проживання з 07.07.2022 року. Матеріалами справи також підтверджено, що мати дитини померла. Відтак, утримання сина відповідачем здійснюється одноособово. При цьому суд відхиляє посилання відповідача в обґрунтування його заперечень на обов`язок щодо утримання його матері, оскільки відсутні докази щодо розміру її пенсії, що не дозволяє визначити її майновий стан, а також відсутні докази перебування її на утриманні відповідача. За таких обставин суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає, що саме такий розмір аліментів є необхідним і достатнім для нормального розвитку і утримання дитини, а тому частково задовольняє позовні вимоги. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Інші доводи сторін на висновки суду не впливають і підстав для задоволення позову в повному обсязі чи відмови в іншій частині не дають. Відповідно до ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З урахуванням вказаної норми, аліменти підлягають стягненню з 05.04.2023 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн., а також на користь позивача з відповідача судовий збір у розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 3, 5, 13, 81, 82, 141, 211, 223, 217-242, 258-259, 268, 272-273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial