Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства ДТЕК Павлоградвугілля про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він тривалий час знаходився у трудових відносинах з ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля та при виконанні робіт 26 листопада 1994 року з ним стався нещасний випадок, внаслідок якого було завдано ушкодження його здоров`ю, а саме тілесне ушкодження у вигляді травми голови, садна чола та струсу головного мозку. У зв`язку із цим позивач зазнав втрату професійної працездатності і згідно довідки МСЕК від 29.05.1995 року йому встановлено сукупний ступінь втрати професійної працездатності по вказаній травмі у розмірі 20%, а в подальшому позивача повторно переоглянуто та встановлено сукупний ступінь втрати професійної працездатності по вказаній травмі у розмірі 40% зі встановлення третьої групи інвалідності згідно довідки МСЕК від 08.07.2010 року. У свою чергу 02 жовтня 2010 року з позивачем також трапився нещасний випадок при виконанні роботи на підприємстві відповідача, унаслідок якого останній зазнав ушкодження його здоров`ю, а саме тілесне ушкодження у вигляді тяжкої травми, травматичного відриву правої верхньої кінцівки на рівні ліктьового суглобу, розриву грудинно-ключичного зчленування. У зв`язку із цим позивач зазнав втрату професійної працездатності і згідно первинно-поторної довідки МСЕК від 27.01.2011 року йому встановлено сукупний ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 65%, з яких: 55% - первинно по виробничій травмі за актом №15 про нещасний випадок на шахті ім. Сташкова від 02.10.2010 року, 10% - по виробничій травмі за актом №120 про нещасний випадок на підприємстві від 26.11.1994 року, встановлено третю групу інвалідності бестроково. Позивач вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я та йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що його турбує фізичний біль, погане самопочуття, порушення душевної рівноваги, а тому просив суд стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків 180000,00 грн. Позивач у судове засідання не з`явився, просив розглядати справу на підставі наявних матеріалів справи. Відповідач заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його недоведеність. Згідно пояснень, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, обґрунтовуючи це тим, що у справі відсутні докази, які підтверджують зміни у позивача психічного стану, а тому підстав відшкодування моральної шкоди позивачеві немає. Окрім цього, посилався також на наявність у матеріалах справи вироку Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 15.02.2011 року, в якому значиться, що позивач не мав жодних матеріальних претензій до керівника шахти ім. Сташкова, [PERSON] , а тому позов не підлягає задоволенню. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд прийшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач тривалий час працював у відповідача, що підтверджується копією трудової книжки позивача, яка міститься в матеріалах справи. Позивачем надано суду акт №120 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, з якого вбачається, що 26 листопада 1994 року з ним стався нещасний випадок, внаслідок якого було завдано ушкодження його здоров`ю, а саме тілесне ушкодження у вигляді травми голови, садна чола та струсу головного мозку. Також із даного акта вбачається, що особою, яка допустила порушення вимог законодавства з охорони та гігієни праці, є сам позивач. У зв`язку із заподіянням шкоди здоров`ю позивач пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, за результатами якого 29.05.1995 року йому встановлено сукупний ступінь втрати професійної працездатності по вказаній травмі у розмірі 20%, а в подальшому позивача повторно переоглянуто та встановлено сукупний ступінь втрати професійної працездатності по вказаній травмі у розмірі 40% зі встановлення третьої групи інвалідності згідно довідки МСЕК від 08.07.2010 року. Зазначені обставини підтверджуються відповідною випискою довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, яка міститься в матеріалах справи. У свою чергу, як встановлено судом, 02 жовтня 2010 року з позивачем також трапився нещасний випадок при виконанні роботи на підприємстві відповідача, унаслідок якого останній зазнав ушкодження його здоров`ю, а саме тілесне ушкодження у вигляді тяжкої сочетаної травми, травматичного відриву правої верхньої кінцівки на рівні ліктьового суглобу, розриву грудинно-ключичного зчленування. Вказане підтверджується копією акта №15 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом від 02.10.2010 року. Із вказаного акта вбачається, що особою, яка допустила порушення вимог законодавства з охорони та гігієни праці, є сам позивач, а також [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку із цим позивач зазнав втрату професійної працездатності і згідно первинно-поторної довідки МСЕК від 27.01.2011 року йому встановлено сукупний ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 65%, з яких: 55% - первинно по виробничій травмі за актом №15 про нещасний випадок на шахті ім. Сташкова від 02.10.2010 року, 10% - по виробничій травмі за актом №120 про нещасний випадок на підприємстві від 26.11.1994 року, встановлено третю групу інвалідності бестроково. Відповідно копії вироку від 15.02.2011 року, [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.272 КК України, із застосуванням ч.2 ст.69 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на два роки без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю. При цьому у мотивувальній частині рішення вказано, що "потерпілий [PERSON] підтвердив, що з його боку та з боку [PERSON] були допущені порушення правил безпеки, що призвело до нещасного випадку і він отримав тяжкі тілесні ушкодження. Пояснив, що претензій до [PERSON] не має, цивільного позову він не заявляє". Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до частини другої статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Частиною першої статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Відповідно до ч. 1 ст. 168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Така позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі №210/3177/17. У відповідності до статті 4 Закону України Про охорону праці державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. У даному випадку втрата позивачем професійної працездатності пов`язана з нещасним випадком, який стався з останнім на підприємстві відповідача у зв`язку з порушенням технологічного процесу, тому відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця (підприємство). Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання ним трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров`я відбулося при виконанні ним трудових обов`язків, що у свою чергу призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, внаслідок чого останній змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Суд не може погодитись із запереченнями відповідача, який вважає не доведеним, сам факт заподіяння моральної шкоди так як не надано відповідних медичних документів та не встановлено зміни у психічному стані, оскільки згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що моральна шкода може складатися зокрема з моральних переживань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного способу життя, при настанні інших негативних наслідків, що має місце в цьому випадку, тому що всі зазначені обставини в позивача наступили саме у результаті того, що з останнім стався нещасний випадок при виконанні ним трудових обов`язків на підприємстві відповідача. Соціальний аспект поняття непрацездатності свідчить про нездатність, в даному випадку, позивача, матеріально забезпечити себе та членів своєї сім`ї на рівні, визначеному достатнім для проживання людини (прожиткового мінімуму) в державі, що також завдає моральних страждань позивачу. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). З врахуванням викладеного, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, так як внаслідок нещасного випадку, що стався з позивачем на виробництві відповідача, позивач зазнав втрати професійної працездатності і йому заподіяні фізичний біль і душевні страждання. Ушкодження здоров`я призвело до порушення його особистих немайнових прав, таких як, право на охорону здоров`я, на безпечну працю. Все це призвело до порушення його звичного образу життя та вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, що належним чином має бути компенсовано. Факт визнання саме позивача винним у порушенні вимог законодавства з охорони та гігієни праці не може абсолютно позбавити позивача можливості відшкодувати моральну шкоду, яка ним понесена. Також суд не погоджується із доводами відповідача щодо того, що оскільки позивач, як потерпілий, претензій до [PERSON] у свій час не мав, цивільного позову він не заявляв, то вимоги по стягненню моральної шкоди не підлягають задоволенню, так як позивач зазнав втрати професійної працездатності і йому заподіяні фізичний біль і душевні страждання, що належним чином мають бути компенсовані. Окрім цього суд звертає увагу і на той факт, що позивач зазнав втрати професійної працезданості у зв`язку із вказаними нещасними випадками на виробництві сумарно у розмірі 65%, що є значним розміром. Таким чином, при визначені розміру моральної шкоди суд оцінює глибину, характер та тривалість душевних страждань та нервових переживань, істотності недоотриманих благ, а також конкретні обставини по справі і розмір втрати професійної працездатності, призначення позивачу групи інвалідності, характер нещасного випадку, що стався з позивачем, та їх наслідки для здоров`я останнього, керується принципом розумності, виваженості та справедливості. Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. За таких обставин, зважаючи на наявність вини з боку самого позивача у вчиненні нещасних випадків, суд вважає розумним та справедливим стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 97500,00 грн, а в іншій частині відмовити. Інші доводи відповідача фактично зводяться до суб`єктивної оцінки доказів та не можуть бути підставами для відмови у задоволенні позову. Як передбачено частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача у розмірі, діючому на день звернення позивача до суду, за подання позовної заяви майнового характеру фізичної особою (один відсоток розміру задоволених позовних вимог, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Outcome: partial