Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, яким просили: скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 26886566 від 09.12.2015 державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] , відповідно до якого у Державному реєстрі прав на нерухоме майно було вказано власником квартири за адресою: [ADDRESS] [PERSON] та скасувати державну реєстрацію № 12433835 від 08.12.2015 права приватної власності [PERSON] на 1/1 частку двокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; визнати договір купівлі продажу від 16.12.2015 укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Я.В., зареєстрований за реєстровим № 1075, недійсним; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 27175578 від 16.12.2015, прийняте приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Я.В. про державну реєстрацію права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , номер запису про право власності № 12576821 виконану 16.12.2015 державним реєстратором приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Я.В.; визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] по частки за кожним. Мотивуючи свої вимоги тим, що їх бабусі [PERSON] належала на праві приватної власності спірна квартира. [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відкрилася спадщина, зокрема, на квартиру [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги є позивачі, які прийняли спадщину, звернувшись до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Вказану квартиру [PERSON] ніколи не продавала, постійно проживала за вказаною адресою та була її єдиною власницею. [PERSON] постійно проживав з бабусею, починаючи з квітня 2006 року та по день її смерті. Після смерті [PERSON] . [PERSON] продовжив проживати в даному помешканні. 16 липня 2015 року [PERSON] був призваний на військову службу під час мобілізації в особливий період та направлений для проходження військової служби в зону проведення АТО. В той час, коли [PERSON] перебував в зоні АТО, [PERSON] вирішила заволодіти спірною квартирою та отримати незаконно кошти від продажу даного нерухомого майна. З цією метою [PERSON] розробила план злочинних дій, відповідно до якого підшукала невстановлену особу, яка на її прохання надала їй надрукований договір купівлі продажу № 625/1 від 25.09.1998, з написами про реєстрацію на Товарній біржі «Українська біржа нерухомості» Миколаївська філія, підроблений договір, під виглядом справжнього, але з підробленим підписом директора та підробними відтисками печатки. 08 грудня 2015 року [PERSON] достовірно знаючи про те, що Договір купівлі продажу № 625/1 від 25.09.1998, є підробленим, звернулася до державного реєстратора Миколаївського міського управління юстиції Савченко Т.А. з заявою про державну реєстрацію спірного нерухомого майна за нею. Державний реєстратор прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 26886566 від 09.12.2015 та зареєструвала за [PERSON] право приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Після чого, 16 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі продажу, відповідно до якого [PERSON] продала [PERSON] спірну квартиру, за ціною 15000,00 доларів США. 19 грудня 2015 року [PERSON] зателефонувала сусідка та повідомила про те, що до квартири їх бабусі вселяються якісь невідомі особи. 20 грудня 2015 року [PERSON] звернувся до СВ Ленінського ВП ГУ НП в Миколаївській області із заявою про вчинення злочинних дій [PERSON] . За вказаною заявою було відкрито кримінальне провадження № 12015150040006091 та обвинувальний акт відносно [PERSON] направлено до суду. Однак, [INFO] [PERSON] померла, у зв`язку з чим Центральним районним судом м. Миколаєва від 07.10.2020 винесено постанову про закриття кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] у зв`язку зі смертю обвинуваченої. Зазначають, що спірний об`єкт нерухомості вибув з володіння власників поза їх волею, пред`явлення ним позову до добросовісного набувача про витребування цього майна на підставі ст. 388 ЦК України відповідає вимогам закону. Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що в обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що вони маючи статус спадкоємців після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , мали всі права на спірну квартиру за адресою: [ADDRESS] , однак не поспішали їх оформити відповідно до закону. На підтвердження даного факту надано копію спадкової справи [PERSON] , в якій окрім витягу з реєстру спадкових справ містяться лише дві заяви про прийняття спадщини. [PERSON] зазначає, що він перебуваючи на військовій службі вже після смерті своєї бабусі випадково дізналися, що до квартири заходять невідомі особи. В подальшому йому стало відомо, що квартиру продано без його відома. Порушено кримінальне провадження, обвинувальний акт за яким повністю дублює позовну заяву, встановило за допомогою ряду експертиз, що підписи на договорі купівлі продажу спірної квартири, виконані в графі «покупець» - [PERSON] , а от чи виконані вони [PERSON] встановити неможливо. Разом з іншими експертизами, зібраними доказами, які дійсно мали значення для вирішення питання винуватості [PERSON] , матеріали кримінального були скеровані до суду, однак 07.10.2020 було залишено без розгляду у зв`язку зі смертю [PERSON] . Посилаючись на почеркознавчі експертизи, дослідження бланків, печаток та деяких довідок в межах кримінального провадження, на думку позивача, органом досудового розслідування, було зібрано достатньо доказів вини [PERSON] . Ці ж докази позивач вважає достатніми для визнання недійсним договору купівлі продажу спірної квартири, що був укладений 16.12.2015 за реєстровим № 1075 між відповідачем на померлою [PERSON] , а також для визнання за позивачами права власності на спірну квартиру. Договір купівлі продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] був укладений без порушень норм чинного законодавства, у момент його укладення було дотримано всіх вимог до вказаного правочину. У зв`язку зі смертю [PERSON] судом не було встановлено її вини, а отже, докази, зібрані в рамках кримінального провадження є недопустимими. Позивачі довідалися про порушення свого права 21.12.2015, коли звернулися до правоохоронних органів з відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення. Проте, їх ніщо не заважало обрати паралельно інший спосіб захисту своїх, на їхню думку, порушених прав. До вказаних вимог слід застосувати позовну давність. Від позивачів надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зазначають, що твердження відповідача про те, вони не є власниками спірної квартири, оскільки її не успадкували, є таким, що не відповідає дійсності, оскільки вони прийняли спадщину у встановлений законодавством строк та є власниками спірної квартири з моменту смерті спадкодавці [PERSON] , а саме з 24 липня 2007 року. Щодо міркування відповідачки про те, що у зв`язку зі смертю [PERSON] , судом не було встановлено її вини, зазначають, що той факт, що донька обвинуваченої [PERSON] в судовому засіданні заявила клопотання про закриття кримінального провадження за нереабілітуючих підстав відносно [PERSON] , яка є її матір`ю, у зв`язку зі смертю останньої. Щодо пропуску позовної давності зазначають, що вони дізналися про ухвалу про закриття кримінального провадження від 07.10.2020 лише 12.02.2021, а офіційно її текст отримано 12.03.2021, відповідно з цього моменту і починається відлік позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемності правочину. Позов було подано 09.04.2021. Щодо аргументу відповідача про те, що позивачі обрали невірний спосіб захисту, то він є теж таким, що суперечить законодавству. Адже вимога титульного володільця про визнання права власності є додатковою до вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння і є такою, що супроводжує віндикаційний позов. Підроблений [PERSON] договір купівлі продажу № 625/1 від 25.09.1998 був спрямований на заволодіння майном фізичної особи [PERSON] , а саме: квартири [ADDRESS] , а тому він є правочином, які порушує публічний порядок, а отже являється нікчемним. Договір купівлі продажу № 1075, укладений між [PERSON] та [PERSON] був вчинений під впливом обману із використання підроблених документів. Ухвалою суду від 17.05.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого судового засідання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 23.12.2021, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Від позивачів надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. На позовних вимогах наполягають. Проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідачка та третя особа у судове засідання не з`явилися по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін,\~на підставі наявних матеріалів. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Раніше квартира [ADDRESS] належала на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03.11.1993 року виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду, зареєстрованого в ММБТІ 24.04.2000 року за реєстровим № 683. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема, на квартиру [ADDRESS] . З свідоцтва про народження серії [NUMBER] , вбачається, що [PERSON] є рідним сином [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] є рідним сином [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] є рідною донькою [PERSON] та [PERSON] . 21 січня 2008 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Другої миколаївської державної нотаріальної контори з заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Листом про надання роз`яснень Другої миколаївської державної нотаріальної контори від 17.03.2021 за вих. № 283/01-16, [PERSON] роз`яснено про необхідність надання додаткових документів та, зокрема, документи, що посвідчують право власності померлої [PERSON] на майно. Другою миколаївською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 40/2008 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Позивачі зазначають, що [PERSON] постійно проживав з бабусею, починаючи з квітня 2006 року та по день її смерті. Після смерті [PERSON] [PERSON] продовжив проживати в даному помешканні. Відповідно до довідки з ЖКП ММР «Південь» від 13.12.2007 за вих. № 7697, [PERSON] проживала та була зареєстрована з 13.02.1990 по день смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] . На цей день з нею не проживали та не були зареєстровані інші особи. 16 липня 2015 року [PERSON] був призваний на військову службу під час мобілізації в особливий період та направлений для проходження військової служби в зону проведення АТО. Вказане підтверджується посвідченням учасника бойових дій серії [NUMBER] від 18.02.2016 та довідкою з Військової частини Польова пошта [NUMBER] від 14.10.2015 за вих. № 047012. Позивачі вказують, що 19 грудня 2015 року [PERSON] зателефонувала сусідка та повідомила про те, що до квартири їх бабусі вселяються якісь невідомі особи. Після приїзду, [PERSON] виявив, що [PERSON] вирішила заволодіти спірною квартирою та отримати незаконно кошти від продажу даного нерухомого майна. З цією метою [PERSON] розробила план злочинних дій, відповідно до якого право власності на квартиру [ADDRESS] перейшло до відповідачки [PERSON] . Згідно Договору № 625/1 купівлі продажу квартири від 25.09.1998 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] на Українській біржі нерухомості Миколаївської філії, відповідно до якого [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Вказаний договір зареєстровано в ММБТІ за реєстровим № 16234. Як вбачається з рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 26886566 від 09.12.2015, державний реєстратор прав на нерухоме майно [PERSON] вирішила провести державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Вказане підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.12.2015 (а.с 72). Даючи оцінку доводам позову про недійсність правочину та порушення оспорюваним договором прав позивача суд керується положеннями цивільного законодавства, які встановлюють умови чинності правочинів, підстави визнання правочину недійсним та визначають правові наслідки недійсності правочинів. Так, за приписом частини першої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Згідно положень частин першої-третьої та п`ятої\~статті 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту\~статті 235 цього Кодексу\~удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За змістом цієї норми в удаваному правочині воля сторін спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, які передбачені правочином, а ознакою удаваного правочину є те, що у ньому внаслідок навмисних дій його учасників зовнішнє волевиявлення сторін не узгоджується з їх внутрішньою волею. Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку, що хоча закон прямо не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин норми, які регулюють той правочин, який сторони мали на увазі, у разі встановлення факту неправомірності насправді вчиненого правочину удаваний правочин може бути визнаний недійсним на підставі частини першої\~статті 215 ЦК України. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Договір купівлі-продажу є правочином, який спрямований на реальне настання правових наслідків для його сторін, оскільки у зв`язку з його укладенням у покупця виникає обов`язок оплати придбаного товару та набувається право власності на нього. Згідно висновку експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ № 268 від 21.06.2018, підпис від імені [PERSON] в договорі № 625/1 купівлі продажу квартири від 25 вересня 1998 року укладеному між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованому в Миколаївській філії ТБ «Українська біржа нерухомості» за № 625/1 від 25 вересня 1998 року в графі «Директор ТБ «Украинская биржа недвижимости Николаевский филиал», виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Як вбачається з висновку експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ № 302 від 24.02.2016, відбиток печатки «Товарна біржа нерухомості м. Миколаїв філія» в договорі № 625/1 купівлі продажу квартири від 25 вересня 1998 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованому в Миколаївській філії ТБ «Українська біржа нерухомості» за № 625/1 від 25 вересня 1998 року, нанесений не печаткою «Товарна біржа нерухомості м. Миколаїв філія», вільний зразок якої надано на експертизу. Відбитки штампа «Реестровая запись» та гербової печатки «Миколаївська міська рада Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації Комунальне підприємство 0334950» в договорі № 625/1 купівлі продажу квартири від 25 вересня 1998 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованому в Миколаївській філії ТБ «Українська біржа нерухомості» за № 625/1 від 25 вересня 1998 року, нанесені за допомогою рельєфного кліше, яке виготовлене з дотриманням правил та вимог фабричної технології. Відповідно до висновку експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ № 301 від 11.04.2016, вирішити питання, ким, [PERSON] , чи іншою особою виконано підпис в договорі № 625/1 купівлі продажу квартири від 25 вересня 1998 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованому в Миколаївській філії ТБ «Українська біржа нерухомості» за № 625/1 від 25 вересня 1998 року, в графі «Продавець», не виявилося можливим. Питання, ким, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] володимировичем чи іншою особою виконано підпис в договорі № 625/1 купівлі продажу квартири від 25 вересня 1998 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованому в Миколаївській філії ТБ «Українська біржа нерухомості» за № 625/1 від 25 вересня 1998 року, в графі «Продавець», не вирішувалося у зв`язку з не встановленням автентичності підпису. Вирішити питання, ким, [PERSON] , [PERSON] чи іншою особою виконано рукописний текст « [PERSON] » в договорі № 625/1 купівлі продажу квартири від 25 вересня 1998 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованому в Миколаївській філії ТБ «Українська біржа нерухомості» за № 625/1 від 25 вересня 1998 року, в графі «Продавець», не виявилося можливим. Підпис в договорі № 625/1 купівлі продажу квартири від 25 вересня 1998 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованому в Миколаївській філії ТБ «Українська біржа нерухомості» за № 625/1 від 25 вересня 1998 року, в графі Покупець», виконаний [PERSON] . Рукописний текст « [PERSON] » в договорі № 625/1 купівлі продажу квартири від 25 вересня 1998 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованому в Миколаївській філії ТБ «Українська біржа нерухомості» за № 625/1 від 25 вересня 1998 року, в графі «Покупець» виконаний [PERSON] . Таким чином, договір № 625/1 купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 25 вересня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованому в Миколаївській філії ТБ «Українська біржа нерухомості» за № 625/1 від 25 вересня 1998 року, на підставі підроблених документів та відчужено особою, яка не була законним власником спірної квартири, який не мав права розпоряджатися спірною квартирою, а тому договір суперечить чинному законодавству України, та порушує права власності позивачів. Позивачі в своєму позові вказують, що [PERSON] підробила довідку про склад сім`ї ЖКП ММР «Південь» від 10.12.2015 за вих. № 4982. Згідно довідки ЖКП ММР «Південь» ЖЕК № 19 від 10.12.2015 за вих. № 4982, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до висновку експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ № 303 від 26.02.2016, відбиток штампа «Південь» Житлово-експлуатаційна контора № 19» та два відбитки печаток «Житлово-експлуатаційне підприємство Миколаївської міської ради «Південь» Житлово-експлуатаційна контора № 19 Для довідок» в довідці № 4982 від 10.12.2015, виданій від імені Житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» Житлово-експлуатаційної контори № 19 на ім`я [PERSON] , нанесені за допомогою кольорової копіювально-множильної техніки струменевим способом друку. 16 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Я.В., зареєстровано в реєстрі за № 1075. Згідно довідки КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 11.05.2018 за вих. № 1059, станом на 30.12.2012, реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] , за будь-якими особами не проводилася. Замовлення на проведення технічної інвентаризації та виконання технічного паспорту на вищезазначену квартиру в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 26.03.2021, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі Договору купівлі продажу від 16.12.2015, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Я.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1075. Відповідно до висновку експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ № 301 від 11.04.2016, підпис та рукописний текст в договорі купівлі продажу квартири від 16 грудня 2015 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , посвідченому приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального укругу Помазан Я.В. зареєстрованому в реєстрі за № 1075, в графі «Продавець» виконаний [PERSON] . Позивачі зазначають, що [PERSON] звернувся до СВ Ленінського ВП ГУ НП в Миколаївській області із заявою про вчинення злочинних дій [PERSON] . За вказаною заявою було відкрито кримінальне провадження № 12015150040006091 у вчиненні кримінального правопорушень, передбачених ч. 1, 4 ст. 358, ч. 3, 4 ст. 190, ст.. 209 КК України та обвинувальний акт відносно [PERSON] направлено до суду. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується, свідоцтвом про смерть [NUMBER] . Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 07.10.2020, кримінальне провадження № 12015150040006091, відомості про яке внесено 21.12.2015 до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 4 ст. 358, ч. 3, 4 ст. 190, ст.. 209 КК України, закрито у зв`язку зі смертю обвинуваченої. Цивільні позови [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] залишено без розгляду. Рішення суду набрало законної сили 16.10.2020. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 ЦК України\~(ч.1\~ст. 215 ЦК України). Стаття 236 ЦК України\~нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно з ч.2\~ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої\~статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. За таких обставин, приймаючи до уваги встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що оскільки спірне нерухоме майно було відчужено без вільного волевиявлення його законного власника, суд приходить до висновку про необхідність визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 16 грудня 2015 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , посвідченому приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Я.В. зареєстрованому в реєстрі за № 1075 За змістом\~статті 216 цього Кодексу\~наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Разом з тим частиною третьою цієї статті передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Такі особливості встановлено, зокрема, у\~статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за змістом якої, за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37\~цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37\~цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього\~Закону. Відповідно до частини другої\~статті 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили судовим рішенням, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру прав примірника такого судового рішення. З наведеного вбачається, що\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~передбачено перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, у тому числі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав. Разом з тим, також підлягають скасуванню державна реєстрація права власності, оформлена записом про право власності №12433835 від 08.12.2015 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно №26886566 від 09.12.2015) про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , а також державна реєстрація права власності, оформлена записом про право власності №12576821 від 16.12.2015 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно №27175578 від 16.12.2015) про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , оскільки вказані реєстраційні дії вчиненні після неправомірного вибуття майна з власності [PERSON] .. Стаття 321 ЦК України\~передбачає, непорушність права власності, а саме ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014, відповідно до положень частини першої\~статті 388 ЦК\~власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину. Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої\~статті 388 ЦК України\~залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення частини першої\~статті 388 ЦК України\~застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Зазначені правові висновки були зроблені Верховним Судом\~\~у справах, що виникли з аналогічних правовідносин, та викладені у постановах\~\~від 20 травня 2020 року у справі № 522/11473/15-ц, від 29 квітня 2020 року у справі № 754/4108/18-ц, від 04 червня 2020 року у справі № 643/3144/17, від 04 листопада 2020 року у справі № 761/46240/16-ц. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), сформульовано правовий\~\~висновок, за змістом якого задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей\~387\~і\~388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей\~387\~і\~388 ЦК України\~може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Водночас, відповідно до\~ст.1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, про що зазначено у ч.2\~ст.1220 ЦК України. Відповідно до ч.5\~ст.1268 ЦК України\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як зазначено в ч.1\~ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. З ч.1\~ст.1270 ЦК України\~вбачається, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. При цьому, згідно\~ст.1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, виходячи з аналізу вищенаведених положень закону, з часу прийняття спадщини спадкоємцю до дня її реєстрації належать речові права, тобто право володіння і користування спадщиною, яке підлягає захисту в суді у разі його порушення. Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Верховного Суду України у справі №6-164цс12 від 23.01.2013 року. Згідно ч.1\~ст. 1297 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов`язання встановлено законодавством у зв`язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна. Відповідно до пункту 4.14., 4.15. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5\~та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року № 282/20595 (в редакції, яка діяла на момент звернення позивача із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину), при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до пункту 4.18 Порядку вчинення нотаріальних нотаріусами України, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до п. 9 ч. 1\~ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Пленум Верховного Суду України у п.23\~постанови № 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування»\~роз`яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Частиною 1\~ст. 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, в судовому засіданні встановлено, що піклувальник позивачів звернулась до Другої миколаївської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] в межах встановленого законодавством строку. Листом про надання роз`яснень Другої миколаївської державної нотаріальної контори від 17.03.2021 за вих. № 283/01-16, [PERSON] роз`яснено про необхідність надання додаткових документів та, зокрема, документи, що посвідчують право власності померлої [PERSON] на майно. Інших доказів щодо відмови у видачі позивачам свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , суду не надано. Крім того, позивачі в своєму позові не посилаються на законодавчу норму щодо порушення свого спадкового права та не вказують чому оформлення такого права неможливе в позасудовому порядку у нотаріуса у якого заведена спадкова справа, після скасування реєстрації права власності за [PERSON] .. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Щодо клопотання відповідачки про застосування строків позовної давності, суд приходить до наступного. Частиною 1\~ст. 257 ЦК України\~передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1\~ст. 261 ЦК України). Відповідно до\~статті 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК України). Відповідно до ч. ч. З, 4\~ст. 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З матеріалів справи вбачається, що позивачам стало відомо про порушення їх прав 21.12.2015 року, тобто коди [PERSON] звернувся до правоохоронних органів з заявою про вчинення злочинних дій [PERSON] . В рамках кримінального провадження, позивачами заявлявся цивільний позов до [PERSON] проте, у зв`язку зі смертю останньої був залишений без розгляду 07.10.2020. 09 квітня 2021 року позивачі звернулися до суду з позовом в рамках цивільного позовного провадження, тобто в межах строків позовної давності. У зв`язку з вищезазначеним, суд приходить до висновку про відмову у застосуванні строків позовної давності, оскільки позивачами строк позовної давності не пропущено. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2599,97 грн.

Outcome: partial