Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок залиття квартири. Позивач просить стягнути з відповідача завдану матеріальну шкоду у розмірі 123484 грн. 00 коп. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] вказує, що є власником квартири [ADDRESS] . [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , яка знаходиться над квартирою позивача. Унаслідок халатного користування сантехнічними приладами відповідачкою, позивачу було завдано матеріальних збитків, спричинених затопленням квартири останньої, які, відповідно до Звіту про незалежну оцінку, виконаного ТзОВ «ЕКСПЕРТ ІН» складають 123484 грн. Оскільки [PERSON] у добровільному порядку не відшкодувала шкоду завдану [PERSON] , остання просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Разом із позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову. [PERSON] просила вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру відповідача [PERSON] , яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 23.11.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, з мотивів наведених у позовній заяві, додатково вказала, що позивач просить стягнути з відповідача компенсацію за спричинені збитки у розмірі визначеному у звіті про незалежну оцінку. Проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечила. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями та оголошеннями в порядку ст.128 ЦПК України. Також, не подала до суду відзиву на позов та заяви про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. В свою чергу, сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, а також того, що відповідач неодноразово не з`являлась у судове засідання, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Суд приходить до переконання про наявність законних підстав для вирішення спору по суті. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні відповідача, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, з врахуванням тривалості провадження, з метою забезпечення розумних строків розгляду у справі, суд вважає, що розгляд справи у відсутності відповідача є можливим, а законні підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд вважає можливим розглядати справу з ухваленням заочного рішення. При цьому, суд враховує положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які покладають на суд обов`язок продовжувати здійснювати правосуддя в умовах введення воєнного стану, за наявності такої можливості та встановлюють те, що повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. При цьому, скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства прямо забороняється Законом. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновків, виходячи з наведених нижче доводів та мотивів. Згідно наявних у матеріалах справи доказів, судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на квартиру від 09.10.1996 року, копією Договору про поділ нерухомого майна (квартири), що є спільною сумісною власністю від 03.03.2005 р., зареєстрованого в реєстрі за № 301 та копією Договору купівлі-продажу частки квартири від 20.04.2005 р. 19.08.2022 року комісією ЛКП «Княже місто» було складено Акт про фактичне залиття квартири [ADDRESS] . Даним актом встановлено, що у згаданій квартирі залито: кімната стеля площею 3,5 кв.м.; коридор стеля площею 2,5 кв.м., стіна площею 3,0 кв.м.; ванна кімната стеля площею 2,0 кв.м.; кухня стеля площею 3,0 кв.м. Комісія встановила, що причиною затоплення є халатне користування сантехнічними приладами квартири [ADDRESS] . Згідно з довідкою виданою приватним нотаріусом Петелькою І.В., наявною у матеріалах справи, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] , згідно з Реєстраційним посвідченням № 11681 від 10.01.2003 р. Відповідно до довідки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, наявною у матеріалах справи, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 14.02.2003 р. З метою встановлення дійсної вартості відновлювальних робіт та матеріалів у пошкодженій залиттям квартирі, позивач звернулася до суб`єкта оціночної діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКСПЕРТ ІН», згідно Договору № VR220819-001 на проведення оцінки майна від 19.08.2022 року, з метою проведення незалежної оцінки для надання звіту про визначення вартості ремонтно-відновлювальних робіт та матеріалів пошкодженого майна внаслідок залиття її квартири. У відповідності до звіту складеного на виконання Договору № VR220819-001 про проведення оцінки майна від 19.08.2022 року, аналізуючи результати проведеного обстеження приміщень квартири та наявних пошкоджень оздоблювальних покриттів, можна зробити висновок, що дані пошкодження виникли внаслідок залиття рідиною (сліди намокання опоряджувальних покриттів) та експлуатації приміщень за цільовим призначенням у якості житлових приміщень. На основі правил визначення фізичного зносу визначався спосіб їх усунення, потреба ремонту або повної заміни, а також склад необхідних ремонтно-будівельних робіт. Вартість відновлювального ремонту, необхідного для ліквідування наслідків залиття квартири [ADDRESS] , становить 123484 грн., з урахуванням фізичного зносу матеріалів, виробів та конструкцій на момент затоплення. Відповідно до ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Статтею 322 ЦК України встановлено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 151 ЖК, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Статтею 177 ЖК встановлено, що громадяни зобов`язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об`єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку в під`їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках і в інших місцях загального користування. Відповідно до вимог статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із ч. 3 ст. 156 Житлового кодексу України власник квартири та члени його сім`ї повинні дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Згідно ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Наведені положення унормовують загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань. При цьому, юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина, і за відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. В свою чергу, шкода це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння шкоди. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення є зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому за положеннями ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Крім того, аналіз наведеної норми права з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку про те, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене, з урахуванням визначених процесуальними кодексами принципів змагальності й диспозитивності, саме на відповідача у даній категорії справ покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди особі, майно/здоров`я якої постраждало внаслідок неналежного утримання об`єкта. Наведене відповідає позиції Верховного Суду у постанові від 04 березня 2019 року у справі №752/20375/15-ц, провадження № 61-16031св18. У відповідності до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а тому збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Таким чином, враховуючи вищенаведені положення, обов`язковому з`ясуванню у процесі розгляду даної справи підлягає: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Оцінюючи надані позивачем докази по справі, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки такі докази знаходяться у об`єктивному взаємозв`язку між собою та іншими матеріалами справи є достатніми та достовірними, не спростовані відповідачем у процесі судового розгляду. За вказаних обставин, суд вважає доведеним, що внаслідок неналежного виконання відповідачем обов`язку з утримання квартири [ADDRESS] у належному стані, було спричинено пошкодження у квартирі [ADDRESS] власником якої є позивач, що завдало останній матеріальної шкоди. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд також враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року). Отже, вирішуючи спір по суті, дослідивши матеріали справи та надавши оцінку поданим суду доказам, врахувавши наведені норми матеріального права, суд дійшов висновку, що позивач надала належні та допустимі докази на підтвердження завдання їй майнової шкоди, оскільки доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправною бездіяльністю (діями) її заподіювача. В свою чергу, відповідач в ході судового розгляду не спростував належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами вказані доводи позивача. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно п.п.2, 3 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи, а також пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів. Таким чином, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про відшкодування їй витрат на оплату послуг суб`єкта оціночної діяльності, адже позивач змушена була до нього звертатись саме внаслідок дій (бездіяльності) відповідача, а тому з останньої також підлягають стягнення витрати позивача на оплату визначення вартості ремонтно-відновлювальних робіт пошкодженого майна, у розмірі 7500 грн. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 1234 гривень 84 копійок.

Outcome: approved