Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 30.05.2023 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 05.06.2023 року. Позивач, [PERSON] , звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідача [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Ужгородської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Позов мотивовано тим, що 24 вересня 2015 року між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис № 497. За період перебування в шлюбі у них народилася одна дитина - син [PERSON] [INFO] , який на час подання позову є неповнолітнім і проживає разом із позивачем за моєю адресою реєстрації в трикімнатній квартирі з належними умовами проживання. Позивач зазначає, що спільне життя з відповідачем протягом останніх років не склалося. Їх конфлікти негативно діють на психологічний стан позивача та дитини. Між ними втрачені взаємопорозуміння, любов та повага. Позивач зазначає, що подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам їх неповнолітнього сина. За твердження позивача всі фізичні та духовні зв`язки між нею і відповідачем втрачені. При цьому позивач вказує на те, що вона звернулась до служби у справах дітей Ужгородської міської ради для отримання висновку про визначення місця проживання дитини зі мною. Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради було надано висновок органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому № 843/23/02-14 від 12.12.2022 року, відповідно до якого доцільним буде визначення місця проживання малолітнього [PERSON] [INFO] разом зі мною (Позивачем) за адресою місця проживання позивача. Позивач просить розірвати шлюб між [PERSON] , та Відповідачем [PERSON] , зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис № 497. Неповнолітню дитину [PERSON] [INFO] залишити проживати разом із позивачем. Залучити до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог - Службу у справах дітей Ужгородської міської ради. Стягнути з Відповідача [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] на мою користь 1984,80 (одну тисячу дев`ятсот вісімдесят чотири гривні 80 копійок) гривень сплаченого судового збору. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.03.2023 року, у справі відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.05.2023 року, у справі закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явися, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Через канцелярію суду, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав клопотання, про розгляд справи за його відсутності, підтримує позовні вимоги. Представник третьої особи, у судове засідання не з`явився, про розгляд клопотання повідомлений належним чином про розгляд справи. Матеріали справи містять заяву представника третьої особи про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, при розгляді позовної заяви просить врахувати висновок органу опіки та піклування. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні.. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 24 вересня 2015 року між [PERSON] до [PERSON] був зареєстрований шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис № 497, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 24.09.2015 - оригінал якого міститься у матеріалах справи. Від вказаного шлюбу у подружжя народилася дитина: [PERSON] [INFO] свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 04.10.2018 року (копія наявна у матеріалах справи). Згідно позовної заяви, дитина проживає разом із матір`ю. Відповідно до ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності зі ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає, а відповідач в свою чергу не заперечує, щодо розірвання шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Шлюб між [PERSON] до [PERSON] , виявився невдалим, сімейне життя не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, спільного господарства не ведуть, тобто даний шлюб існує тільки формально. Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам та інтересам дитини, а тому шлюб між [PERSON] до [PERSON] , слід розірвати. Позивач просила визначити місце проживання сина разом із нею, відповідач зазначив, що не заперечує, проти позову в загальному, і щодо місця проживання дитини зокрема. Матеріали справи містять висновки Вказаний висновок від 03.08.2022 №490/23/02-14 було надано для приєднання до матеріалів справи також і представником органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 12.12.2022 №842/23/02-14. Згідно вказаного висновку, органом опіки т піклування встановлено доцільним буде визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю гр. [PERSON] . Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Нормами ч 1, ч. 2 ст. 161 СК України передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей (ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, брати до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, суд вважає, що з огляду на вказане, на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечить інтересам дитини, та з врахуванням розірвання шлюбу між сторонами та їх окремого проживання, а тому суд доходить висновку про обґрунтованість позовної вимоги, про визначення місця проживання дитини із позивачем. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову… Таким чином позивачу підлягає поверненню із державного бюджету 50 відсотків судового збору, та 50 відсотків судового збору на користь позивача слід стягнути із відповідача. З огляду на викладене, з відповідача належить стягнути судовий збір: на користь позивача, 50 відсотків збору, що був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом, а саме 992,40 грн., окрім того, із відповідача на користь позивача слід стягнути 50 відсотків судового збору, за вимогу про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, що становить 992,40 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 180, 181 ч.1, 183, 184, 185, 191 ч.1 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року та,

Outcome: approved