Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування 1/2 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок [ADDRESS] , припинення права власності [PERSON] на 1/2 частки у праві спільної часткової власності на вказаний житловий будинок. Ухвалою від 15.03.2021 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 17.05.2021 року витребувано у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинської К.Т. копію договору на 1/2 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок [ADDRESS] , серія та номер: 1452, виданий 25.11.2020 року та копії всіх матеріалів щодо оформлення даного договору. 12.08.2021 року на адресу суду, на виконання вимог ухвали від 17.05.2021 року, від приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинської К.Т. надійшли витребувані документи. Ухвалою суду від 30.09.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Відповідачі до судового засідання не з`явились, заперечень проти позову не надали. Про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, заяв, клопотань не надали. Представник третьої особи - Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради до судового засідання не з`явився, заперечень не надав. Представник позивача, третьої особи - Служби у справах дітей адміністрації Центрального району Батовська Ю.В. позов підтримала у повному обсязі та просила про його задоволення. Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинська К.Т. просила про розгляд справи у її відсутності. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, які не з`явились, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Обставини справи, встановлені судом, та належні їм правовідносини. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. [PERSON] народилась [INFO] , що підтверджується копію Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18.04.2008 року. Її батьками є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] [PERSON] народився [INFO] , підтверджується копію Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10.03.2015 року. Його батьками є: батько - [PERSON] (відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України), мати - [PERSON] . Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.09.2018 року по справі № 490/9968/16-ц малолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , були відібрані у батьків [PERSON] та [PERSON] без позбавлення батьківських прав. Рішенням виконавчого комітету ММР від 12.08.2016 року за № 741 [PERSON] , [INFO] , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Рішенням виконавчого комітету ММР від 14.12.2018 року за № 1198 [PERSON] , [INFO] , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Рішенням виконавчого комітету ММР від 14.12.2019 року за № 1199 внесено зміни до рішення виконавчого комітету від 12.08.2016 року за № 741 «Про надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування» [PERSON] , [INFO] . Рішенням виконавчого комітету ММР від 12.04.2019 року за № 273 [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , влаштовано до дитячого будинку сімейного типу [PERSON] та [PERSON] на спільне проживання та виховання. Зочним рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 02.07.2020 року у справі №490/812/20 позов Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Миколаївської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задоволено; позбавлено [PERSON] , [INFO] , батьківських прав щодо доньки [PERSON] , [INFO] ; позбавлено [PERSON] , [INFO] , батьківських прав щодо доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] ; стягнуто з [PERSON] та з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі по 840 грн. 80 коп. з кожного. У будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , 2008 року народження, [PERSON] , 2015 року народження та [PERSON] . 19.08.2019 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] на 1\\2 частину будинку [ADDRESS] .( реєстровий номер 3-514). 1\\2 частину вказаного будинку спадкувала [PERSON] (дочка померлого [PERSON] ). 23.11.2020 року, відповідно до довідок № 77004-09, 771\\04-09, 772\\04-09, виданих начальником ВОС Привільненської сільської ради Баштанського району Миколаївської області Позивайло Л.І., [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зняті з реєстрації по [ADDRESS] та зареєстровані з 24.11.2020 року у [ADDRESS] . 25.11.2020 року [PERSON] надала заяву приватному нотаріусу Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинській К.Т. про те, що в житловому будинку [ADDRESS] , частка якого відчужується, не проживають неповнолітні або малолітні діти, не мають права власності на дану нерухомість та не користуються нею. За Договором дарування від 25.11.20202 року, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т., (реєстровий 2452), [PERSON] передає безоплатно, а [PERSON] приймає у власність як дарунок 1\\2 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок 8 з прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться у [ADDRESS] . Начальником ВОС Привільненської сільської ради Баштанського райцону Миколаївської області 24.12.2020 року за № 792\\04-09 прийнятий Висновок, яким дані про реєстрацію місця проживання [PERSON] , 2008 року народження та [PERSON] 2015 року народження по [ADDRESS] на підставі п.п.28,29 відмінено, як така, що здійснена з порушенням. 28.12.2020 року реєстрація поновлена по [ADDRESS] . При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. За змістом частин 1, 3, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У частині 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 ЦК України. Статтею 224 ЦК України визначено, що правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. На вимогу заінтересованої особи такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування. Як визначено цивільним законодавством, одним із видів правочину є договір дарування. Поняття про договір дарування, порядок його укладення та розірвання регулюються положеннями Глави 55 Цивільного кодексу України. За змістом ст. 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Стаття 71 ЦК України має переліка правочинів, які вчиняються з дозволу органу опіки та піклування. Зокрема, опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов`язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна. Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Згідно зі статтею 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, суд може визнати недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Передбачене ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення. Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло. У Постанові від 29 липня 2019 року (справа 285/3663/16-ц) Верховний Суд висловив свою позицію щодо дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, на яке дитина має право. Зокрема, передбачене ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору. При цьому, судом встановлено, що під час укладення договору дарування 25.11.2020 року було приховано інформацію про зареєстрованих в будинку неповнолітніх дітей , у відношенні яких мати позбавленабатьківських прав та договір дарування був укладений без отримання відповідного дозволу органів опіки та піклування. При цьому, на час укладення спірного договору дарування [PERSON] виповнилось 5 років, а [PERSON] - 12 років, а частиною 3 ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. За приписами ст. 160 СК України,місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Договір дарування було вчинено без згоди органу опіки та піклування, а така згода є обов`язковою, оскільки є доведеним, що в період укладання спірного договору неповнолітні мають право користування житлом, в якому зареєстровані.Отже вимоги щодо визнання недійсним договору дарування є повністю обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що договір дарування слід визнати недійсним. Правові наслідки недійсності правочину визначено ч. 1 ст. 216 ЦК України, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 94 ЦПК України). Статтями 77-80 ЦПК України визначено поняття належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, на основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі задоволення позову - на відповідача. Тому, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 1073,60 грн. підлягає стягненню з відповідачів у рівних частках по 536,80 грн. з кожного на користь держави.

Outcome: approved