Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в особі законного представника [PERSON] , про визнання права власності на частку майна, придбаного під час шлюбу. У позові [PERSON] зазначив, що 09.11.1991 року між ним та [PERSON] , [INFO] , було зареєстровано шлюб, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». Під час перебування у вказаному шлюбі, за договором № 342 купівлі-продажу квартири від 21.04.1997 року [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано в ЗМБТІ на неї. 12.08.1999 року шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано. [INFO] [PERSON] померла. Внаслідок її смерті відкрилась спадщина, за заявою спадкоємця [PERSON] (її матері, відповідача за позовом) приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. заведено спадкову справу № 103 за 2014 рік. 19.07.2019 року позивач звернувся до нотаріуса Вовк І.І. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку придбаної в період шлюбу квартири, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.07.2019 року № 1363/02-31 у видачі такого свідоцтва було відмовлено, оскільки чинною на той час редакцією статті 71 Закону України «Про нотаріат» було передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 12.08.1999 року, тобто на час смерті [PERSON] та [PERSON] не були подружжям. 31.07.2019 року позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , як придбаної під час шлюбу. Рішенням суду від 28.05.2020 року у справі №335/8461/19 у задоволенні його позову було відмовлено. Постановою Запорізького апеляційного суду від 18.11.2020 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 28.05.2020 року без змін. Суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що, звертаючись до суду на підставі вимог ст. 392 ЦК України, позивач, обрав належний спосіб захисту прав, але, оскільки рішення суду за позовом [PERSON] безпосередньо впливає на права особи, яка не була учасником у даній справі, а саме на права недієздатного сина [PERSON] , який не був залучений у якості відповідача до участі у справі, у позові відмовлено вірно. Колегія суддів Запорізького апеляційного суду у постанові від 18.11.2020 року звернула увагу на те, що відмова у задоволенні позову до [PERSON] про визнання права власності на частку майна, придбаного під час шлюбу, не позбавляє [PERSON] знов звернутися до суду з позовом про визнання права власності на частку майна, придбаного під час шлюбу, визначивши належне коло відповідачів у справі, з залученням у якості відповідача недієздатного [PERSON] , законним представником якого є [PERSON] . Законом України від 14.07.2020 року № 775-IX «Про внесення змін до Закону України «Про нотаріат» щодо усунення законодавчих колізій та прогалин», у статтю 71 Закону України «Про нотаріат» внесені зміни щодо видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя). Після набрання цим Законом чинності 08.08.2020 року, 21.12.2020 року позивач, знову звернувся до приватного нотаріуса Вовк І.І. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку спірної квартири. Постановою нотаріуса від 18.01.2021 року № 33/02-14 [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з ненаданням документів, підтверджуючих право власності на квартиру, тому позивач звернувся до суду з цим позовом. Позов обґрунтовує вимогами ст. 16 Закону України від 07.02.1991 року № 697-ХІІ «Про власність», ч. 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року, ст.ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ст. 392 ЦК України. 31.03.2021 року ухвалою судді позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 57). Ухвалою суду від 27.05.2021 року задоволено клопотання відповідача [PERSON] , залучено до участі у справі в якості третьої особи орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, оскільки [PERSON] є недієздатною особою (т. 1 а.с. 147). Ухвалою суду від 03.08.2021 року закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду. Задоволено клопотання про виклик свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також про допит у судовому засіданні позивача [PERSON] в якості свідка (т. 1 а.с. 160). 19.04.2021 року до суду від приватного нотаріуса Вовк І.І. надійшла завірена копія спадкової справи №103/2014, заведена після смерті [PERSON] [INFO] (т. 1 а.с. 65-104). 23.04.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від 21.04.2021 року з додатками (т. 1 а.с. 105-121). 25.05.2021 року через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву від 21.04.2021 року з додатками (т. 1 а.с. 133-140). 23.07.2021 року до суду надійшли заперечення відповідача від 21.07.2021 року на відповідь на відзив на позовну заяву з додатками (т. 1 а.с. 149-155). 11.02.2022 року позивач [PERSON] подав письмові пояснення суду, з додатками копіями медичних документів (т. 1 а.с. 199-208). 25.05.2023 року відповідач [PERSON] подала заяву про застосування строку позовної давності (т. 2 а.с. 35). Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву погодилась із фактом придбання спірної квартири під час перебування позивача [PERSON] у шлюбі з її донькою [PERSON] , але стверджує, що з листопада 1994 року, ще до народження спільної дитини [INFO] , фактичні шлюбні відносини між ними були припинені. Спільного господарства вони не вели, спірна квартира була придбана [PERSON] за грошові кошти, надані їй у якості безвідсоткової позики в сумі 15640,00 грн. адміністрацією ТОВ «Деа Рома, ЛТД», де вона працювала технічним секретар-референтом, на підтвердження чого надала копії протоколу № 4 зборів учасників товариства від 16.04.1997 року, договір позики від 18.04.1997 року № 65. Повернення позики [PERSON] здійснювала самостійно, до квітня 1998 року нею було сплачено 1200 грн., залишок позики в сумі 14440 грн. сплачений не був. Вважає, що спірна квартира була придбана [PERSON] за кошти, які не були спільною сумісною власністю подружжя, внаслідок чого квартира була особистою власністю [PERSON] . У відповіді на відзив [PERSON] заперечив факт припинення фактичних шлюбних відносин з [PERSON] ще до народження їх спільної дитини [INFO] , до відповіді на відзив додав копії спільних його, [PERSON] та [PERSON] фотографій, зроблених під час реєстрації шлюбу між [PERSON] (рідною сестрою позивача) та [PERSON] , яка відбулась 12 листопада 1997 року, а також копії спільних [PERSON] та [PERSON] фотографій зроблених після цієї дати, у іншому позовні вимоги підтримав у повному обсязі. У запереченнях від 21.07.2021 року на відповідь на відзив на позовну заяву відповідач [PERSON] наголошує на тому, що позивач будь-якої участі у погашенні грошових зобов`язань, які виникли у її дочки [PERSON] щодо повернення коштів позикодавцю за договором позики № 65 від 18.04.1997 року, не приймав. Не заперечуючи факт спільної участі [PERSON] та [PERSON] у шлюбній церемонії між [PERSON] (рідною сестрою позивача) та [PERSON] , яка відбулась 12.11.1997 року у місті Києві, зазначила, що [PERSON] та [PERSON] їхали до м. Києва та повертались окремо, проживали там також окремо, та додала копії фотографій [PERSON] зроблених влітку 1998 року та 09.04.1999 року з чоловіком, з яким вона підтримувала близькі стосунки, що має свідчити про безпідставність твердження про збереження сім`ї до 2000 року. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Білостоцький Д.О. позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Вважають, що спірна квартира належить [PERSON] на праві спільної сумісної власності, оскільки позивач перебував у шлюбі з [PERSON] в період з 09.11.1991 року по 12.08.1999 року, спірну квартиру придбано [PERSON] за договором купівлі - продажу 21.04.1997 року, отже, під час шлюбу, шлюбний контракт щодо майнових прав та обов`язків подружжя між позивачем та [PERSON] не укладався. Відповідачем не надано жодного належного і допустимого доказу того, що квартира є особистою власністю [PERSON] . Звертали увагу суду, що погашення позики відбувалось [PERSON] в період шлюбу з [PERSON] , інша частина позики була списана підприємством, що її надало. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Аворник Л.В. у судовому засіданні проти позову заперечували з підстав, викладених у відзиві на позов, [PERSON] пояснила, що шлюбні відносини позивача з її донькою [PERSON] тривали декілька місяців, спільна квартира була придбана на кошти, які були видані [PERSON] , як позика, за місцем її роботи, позивач будь-якої участі у купівлі квартири або у погашенні позики не приймав, тому вважає спірну квартиру особистою власністю [PERSON] . Представник третьої особи просив суд розглянути справу за відсутності представника органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району та при ухваленні рішення врахувати інтереси недієздатного [PERSON] . У судовому засіданні 16.02.2022 року, допитаний в якості свідка, [PERSON] дав пояснення, що із своєю дружиною [PERSON] познайомився у липні 1990 року, 09.11.1991 року вони уклали шлюб, вона змінила прізвище на « [PERSON] ». Після одруження дідусь дружини [PERSON] виділив їм кімнату у належній йому трикімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] , де вони проживали разом з ним та [PERSON] . З 1994 на 1995 роки рік він з дружиною винаймав окрему квартиру. У грудні 1994 року внаслідок травми, отриманої в армії, у нього раптово погіршилось здоров`я, весною 1995 року він вже не міг самостійно пересуватись, у зв`язку з чим з 10 по 29 липня 1995 року він знаходився на стаціонарному лікуванні у Науково-дослідному інституті нейрохірургії у м. Києві, де йому була зроблена операція. [INFO] у них народився син - [PERSON] . У серпні 1995 року його, [PERSON] , було визнано непрацездатним інвалідом 2 групи, він отримував пенсію. Після перенесеної операції та лікування лише у 1996 році він міг самостійно пересуватись, тому в період з серпня 1995 року до червня 1996 року він вимушений був проживати у своїх батьків за адресою: [ADDRESS] . Дружина по мірі можливості його відвідувала. Після деякого покрашення стану здоров`я, приблизно з літа 1996 року до початку 1998 року, вони з дружиною проживали разом у вищевказаній квартирі її дідуся. Навесні 1997 року дружина повідомила його про можливість отримати пільгову позику на роботі, для купівлі квартири, яку не треба буде повертати. Вона працювала секретарем у фірмі «Деа Рома ЛТД», він не хотів позичати гроші у цій фірмі, вважаючи її неблагонадійною. [PERSON] взяла цю позику і вони придбали квартиру за адресою [ADDRESS] , стороною покупця виступила дружина, право власності було зареєстроване на неї. Після ремонту, у кінці 1997 року на початку 1998 року вони переїхали до вказаної квартири. Після переїзду вони почали часто сваритися. 12.08.1999 року вони офіційно розірвали шлюб в судовому порядку, але до початку 2000 року проживали у спірній квартирі. За час шлюбу, крім періоду непрацездатності, він, [PERSON] , працював інженером, приймав участь у матеріальному забезпеченні родини, вони вели спільне домашнє господарство. Після розлучення він підтримував з [PERSON] нормальні відносини, про що, на його думку, свідчить те, що вона залишила собі його прізвище. Про його лікування відповідач [PERSON] знала, крім того, вона також переїхала проживати до спірної квартири. Допитаний у судовому засіданні 26.01.2022 року за клопотанням відповідача свідок [PERSON] пояснив, що працював у ТОВ «Деа Рома, ЛТД», де у той же час секретарем працювала [PERSON] , знав, що вона заміжня, але її чоловіка ніколи не бачив, зі слів [PERSON] чув, що з чоловіком вона не спілкується, знав, що вона отримала позику для купівлі житла, обставин та змісту договору позики не знав. Свідок [PERSON] пояснила, що була подругою [PERSON] з дитинства. [PERSON] була у шлюбі з [PERSON] з 1991 року, вони проживали за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] пішла працювати на фірму, непогано заробляла. Протягом певного часу вони знімали квартиру. Зі слів [PERSON] , її чоловік не був заінтересований у шлюбі, зокрема, був проти її вагітності, а вона намагалася зберегти шлюб. Новий рік у 1995 році вона зустрічала з [PERSON] , яка скаржилась на погані відносини з чоловіком. [PERSON] не зустрічав їх з пологового будинку, однак подружжя інколи зустрічалося. [PERSON] працювала на фірмі «Деа Рома» секретарем-референтом, взяла кредит у фірми для придбання квартири, після чого з сином переїхали на нову квартиру. Водночас у 1996 році разом з [PERSON] та [PERSON] вона святкувала річницю їх шлюбу. Родину [PERSON] до 1996 року вона навідувала регулярно, адже навчалась, у 1996 році сама одружилась, тому стала бачитись з [PERSON] рідше. Свідок [PERSON] пояснила, що була головним бухгалтером на ТОВ «Деа Рома, ЛТД», з 01.04.1997 року вона була звільнена з роботи, з 01.01.1998 року поновлена, з серпня 1998 року уходила у відпустку з зв`язку з народженням дитини. [PERSON] також працювала на цій фірмі, а з 01.09.1998 року була переведена на підприємство «Маса-інвест». З [PERSON] підтримувала дружні стосунки, обговорювали можливість отримання позики для придбання квартири, адже вона, [PERSON] , сама отримувала на фірмі таку позику. Обставини укладення договору позики [PERSON] не знала, оскільки тимчасово не працювала у той період, але пояснила, що з 01.01.1998 року протягом 8-ми місяців [PERSON] щомісячно погашала позику по 100 грн. в місяць, погасивши усього 800 грн. Залишок позики в подальшому був ТОВ «Деа Рома, ЛТД» списаний. Усі документи за спливом часу були втрачені, але збереглися у архівній версії програми 1С, роздруківки яких свідок надавала суду під час розгляду іншої цивільної справи. [PERSON] свідок [PERSON] бачила один раз, він приходив на роботу до [PERSON] , коли вона була вагітна, вони про щось розмовляли, після цієї розмови [PERSON] була засмучена та скаржилась на погані відносини з чоловіком. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що проживає в одному під`їзді з [PERSON] по [ADDRESS] , тому знає, що подружжя [PERSON] після одруження деякий час мешкали разом, в одній квартирі з [PERSON] . Під час вагітності [PERSON] її чоловіка він не бачив, чи мешкали вони разом у будь-якому іншому приміщенні, не знає. Свідок [PERSON] дав у судовому засіданні аналогічні пояснення. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, спадкової справи після померлої [PERSON] за 2014 рік, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 09.11.1991 року позивач уклав шлюб з [PERSON] , [INFO] , про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 09.11.1991 року зроблено відповідний актовий запис за № 2547, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 09.11.1991 року відділом запису актів громадянського стану виконкому Запорізької міської Ради народних депутатів (т. 1 а.с.11). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с.108). Згідно договору купівлі-продажу від 21.04.1997 року № 342, [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , право власності зареєстровано в ЗМБТІ на [PERSON] (т. 1 а.с.91, 112). Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.08.1999 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (т. 1 а.с. 117), про що в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено відповідний запис за № 232, що підтверджуються Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим 27.06.2000 року відділом запису актів громадянського стану Орджонікідзевського району м. Запоріжжя та копією рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.08.1999 року (т. 1 а.с.12). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №237 (т. 1 а.с. 67, 116). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, за заявою [PERSON] (матері [PERSON] ), приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. заведено спадкову справу №103 за 2014 рік (т. 1 а.с. 66). З матеріалів спадкової справи встановлено, що заповіту [PERSON] не залишила, спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є її син [PERSON] та її мати [PERSON] . [PERSON] в силу вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України також прийняв спадщину після померлої матері [PERSON] , оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину [PERSON] та [PERSON] не видавалось. Право на оформлення в нотаріальному порядку права на частку у спадщині, як спадкоємцями першої черги, ними не втрачено. 22.10.2014 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя [PERSON] , 1995 р.н., визнаний недієздатним (т. 1 а.с. 87). 24.12.2014 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя [PERSON] призначено опікуном над недієздатним [PERSON] , рішення набрало законної сили 05.01.2015 року (т. 1 а.с. 86). 19.07.2019 року [PERSON] , звернувся до нотаріуса Вовк І.І. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку придбаної в період шлюбу квартири, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.07.2019 року №1363/02-31 у видачі такого свідоцтва йому було відмовлено, оскільки чинною на той час редакцією статті 71 Закону України «Про нотаріат» було передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 12.08.1999 року, тобто на час смерті [PERSON] та [PERSON] не були подружжям (т. 1 а.с. 31). 31.07.2019 року [PERSON] , звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири, як придбаної під час шлюбу. Рішенням суду від 28.05.2020 року у справі №335/8461/19 у задоволенні його позову було відмовлено (т. 1 а.с. 35-39). Постановою Запорізького апеляційного суду від 18.11.2020 року його апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 28.05.2020 року без змін (т. 1 а.с.40-46). Суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що, звертаючись до суду на підставі вимог ст. 392 ЦК України, [PERSON] , обрав належний спосіб захисту прав, але, оскільки рішення суду за позовом [PERSON] безпосередньо впливає на права особи, яка не була учасником у даній справі, а саме на права недієздатного сина [PERSON] , який не був залучений у якості відповідача до участі у справі, у позові відмовлено вірно. Колегія суддів Запорізького апеляційного суду у постанові від 18.11.2020 року звернула увагу на те, що відмова у задоволенні позову до [PERSON] про визнання права власності на частку майна, придбаного під час шлюбу, не позбавляє [PERSON] знов звернутися до суду з позовом про визнання права власності на частку майна, придбаного під час шлюбу, визначивши належне коло відповідачів у справі, з залученням у якості відповідача недієздатного [PERSON] , законним представником якого є [PERSON] . 21.12.2020 року [PERSON] , знову звернувся до приватного нотаріуса Вовк І.І. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку спірної квартири, оскільки Законом України від 14.07.2020 року № 775-IX «Про внесення змін до Закону України «Про нотаріат» щодо усунення законодавчих колізій та прогалин» (набрав чинності 08.08.2020 року), у статтю 71 Закону України «Про нотаріат» внесені зміни щодо видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) (т. 1 а.с. 47). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.01.2021 року №33/02-14 у зв`язку з ненаданням документів, підтверджуючих право власності на квартиру (т. 1 а.с. 48, 102-103). Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого Херсонською товарною біржею «Смарагд-Південь» 21.04.1997 року, № 342А, [PERSON] купила квартиру за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с.112). Відповідно до копії протоколу № 4 зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Деа Рома, ЛТД» від 16.04.1997 року учасники [PERSON] та [PERSON] постановили надати безпроцентну позику у сумі 15460.00 грн. для придбання житла співробітниці Товариства [PERSON] (т. 1 а.с.115). Згідно з Договором позики від 18.04.1997 року № 65 ТОВ «Деа Рома, ЛТД» зобов`язалось надати таку позику [PERSON] з метою придбання квартири (т. 1 а.с.114). Відповідно до посвідчення № [NUMBER] , [PERSON] в період з 22.08.1995 року по 01.11.1996 року була призначена пенсія, як інваліду 2-ї групи, згідно виписки з історії хвороби № 3174 від 29.07.1995 року, [PERSON] перебував на лікуванні у Науково-дослідному інституті нейрохірургії, де був прооперований, виписки з історій хвороб №1706 та № 4744 підтверджують знаходження [PERSON] на стаціонарному лікуванні в МСЧ ЗРП відповідно в періоди з 05 квітня по 30 квітня та з 22 листопада по 17 грудня 1996 року (т. 1 а.с. 202-205). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] пояснили про погані взаємовідносини між [PERSON] та [PERSON] , що їм було відомо зі слів останньої, водночас [PERSON] підтвердила, що [PERSON] спілкувався з [PERSON] на її роботі, [PERSON] підтвердила факт святкування річниці шлюбу подружжя [PERSON] у 1996 році. Проти відомостей про факти хвороби та лікування [PERSON] відповідач не заперечує, як і не заперечує проти факту спільної участі [PERSON] та [PERSON] 12.11.1997 року у шлюбній церемонії між [PERSON] (рідною сестрою позивача) та [PERSON] , яка відбулась у місті Києві. Вирішуючи питання застосування до спірних правовідносин норм матеріального права слід зазначити наступне. Чинні Сімейний кодекс України від 10.01.2002 року №2947-III та Цивільний кодекс України від 16.01.2003 року №435-IV, набули чинності 01.01.2004 року, до цього діяли відповідно Кодекс про шлюб та сім`ю України, Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963 року та Закон України від 07.02.1991року №697-XII «Про власність». Пунктом 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1-рп/992 (справа №1-7/99) визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Таким чином, до правовідносин за цим позовом щодо виникнення права спільної сумісної власності на спірну квартиру застосуванню підлягають відповідні положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, Цивільного кодексу Української РСР та Закону України від 07.02.1991 року N697-XII «Про власність» (далі Закон №697-XII), а до спірних правовідносин щодо захисту права власності, які виникли після одержанням постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.01.2021 року №33/02-14, застосуванню підлягають відповідні положення чинних Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року, сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Згідно статей 22, 23, 28 КпШС України, статті 16 Закону України «Про власність», статей 112, 118 ЦК Української РСР (у редакції, чинній на час придбання спірної квартири) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Згідно із частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до частини першої статті 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Шлюбний контракт щодо майнових прав та обов`язків подружжя між [PERSON] та [PERSON] не укладався, а розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Аналіз вищенаведених положень законодавства свідчить про наявність презумпції спільної сумісної власності на майно (в тому рахунку грошові кошти) набуте подружжям під час шлюбу, а отже тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладається на відповідача. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17. Відповідно до ст. 392 ЦК України, на підставі якої подано до суду позов, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Невизнання [PERSON] позову та оспорення нею права позивача на частку спірної квартири, в силу статті 392 ЦК України є підставою для звернення до суду з позовом. Ухвалою суду від 31.03.2021 року про прийняття позову до розгляду відповідачу встановлений строк для подання заперечення щодо наведених у відповіді позивача на відзив 5 днів з дня отримання відповіді на відзив. Відповідно до заперечень відповідача від 21.07.2021 року на відповідь на відзив на позовну заяву, ця відповідь була доставлена на адресу відповідача поштовим відправленням 26.05.2021 року. Заперечення не містить посилання на причини пропуску встановленого судом 5-тиденного строку, тому, зважаючи на клопотання представника позивача, судом не розглядаються. За клопотанням відповідача [PERSON] судом досліджені матеріали цивільної справи №335/8461/19, а саме: - а.с. 241, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.03.2016 року у цивільній справі № 331/229/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, в описовій частині якого зазначене, що звертаючись до суду, у позові [PERSON] зазначила, що в період часу з 1999 року по 2015 рік проживала однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу, [INFO] у них народилась донька; - а.с. 245-246, роздруківки з особистого комп`ютера свідка [PERSON] , «Карточка счета 73.2 Розр.по наданим займам за 4 квартал 1998г.с начала года: [PERSON] » та «Оборотно-сальдовая ведомость по счету 73.2 за 4 квартал 1998г.с начала года» відповідно до яких в погашення позики [PERSON] в період з 30.01.1998 року по 31.08.1998 року, щомісячно по 100 грн., внесла 800 грн. Ці документи, на думку відповідача, мають свідчити про те, що грошові кошти, на які була придбана спірна квартира, були особистою власністю [PERSON] . З таким твердженням суд не погоджується, оскільки спірна квартира була придбана 21.04.1997 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 12.08.1999 року, тому сам по собі факт наявності або відсутності у [PERSON] інших відносин в період часу з 1999 року по 2015 рік не може свідчити про те, що грошові кошти, на які була придбана спірна квартира, були особистою власністю. Відомості у роздруківках з особистого комп`ютера, які відповідають поясненням свідка [PERSON] , які вона давала у судовому засіданні, також не є доказом того, що грошові кошти, на які була придбана спірна квартира, були особистою власністю [PERSON] , оскільки у них викладені факти часткового погашення позики під час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Згідно з вимогами ч. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Верховний Суд у постанові від 20.01.2023 року у справі №337/4714/20 (61-8066св22) сформулював висновок, що вирішуючи питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. За наслідками досліджених судом доказів під час розгляду справи за позовом [PERSON] фактичного припинення шлюбних відносин з [PERSON] до розірвання шлюбу їх шлюбу не встановлено, того, що грошові кошти, на які була придбана спірна квартира, були особистою власністю [PERSON] , не доведено. За життя [PERSON] не зверталася до суду з позовом про визнання майна придбаного під час шлюбу особистою власністю. Відповідачем не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру. Суд не погоджується з заявою відповідача про необхідність застосування положень частини 2 статті 72 Сімейного кодексу України, статей 256, 257 ЦК України щодо позовної давності, строк якої, на думку відповідача, сплинув у березні 2002 року. Як вбачається із змісту позову [PERSON] , його підставою є необхідність захисту свого права власності, обумовлена невизнанням цього права відповідачем, а не поділ майна подружжя. Закон України від 14.07.2020 року № 775-IX «Про внесення змін до Закону України «Про нотаріат» щодо усунення законодавчих колізій та прогалин», яким у статтю 71 Закону України «Про нотаріат» внесені зміни щодо видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя), набрав чинності 08.08.2020 року, у зв`язку з цим, 21.12.2020 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Вовк І.І. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку спірної квартири, а після отримання постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.01.2021 року №33/02-14 у зв`язку з ненаданням документів, підтверджуючих право власності на квартиру, [PERSON] звернувся з позовом до суду. Положеннями ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Абзацом 4 пункту 37 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено: «оскільки позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність». Звідси твердження відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності є помилковими. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Право на захист власності викладено у ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява №6833/74 від 13.07.1979 р., в якому суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст.1 у своїй суті забезпечує право власності». Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача [PERSON] .

Outcome: approved