Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідач є батьком її малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , з яким вони разом не проживають, аліменти на утримання дитини відповідач не сплачує, має заборгованість. Відповідач має схильність до алкоголю, проявляє агресію, застосовує у відношенні неї насильство, в тому числі в присутності цієї дитини та її дитини від першого шлюбу [PERSON] , 2017 року народження. 21.09.2022 року судом було винесено рішення про встановлення у відношенні відповідача обмежувального припису строком на 6 місяців, заборонено перебувати в місці проживання позивача з дітьми. Зазначила, що у неї є підстави вважати, що після закінчення строку дії обмежувального припису відповідач може забрати дитину, у відношенні якої має рівні права на виховання та спілкування. Тобто, інтересам дитини буде проживання її з матір`ю, і за захистом прав малолітньої дитини позивач звернулася до суду з цим позовом. Процесуальні дії у справі. 25.11.2022 позовна заява надійшла до суду. 12.12.2022 судом отримана інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача. 13.12.2022 позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 21.03.2023 підготовче провадження закрито. Справа призначена до судового розгляду по суті. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. У судове засідання учасники процесу не з`явились. Позивач та її представник надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримують у повному обсязі, просять його задовольнити. Заперечень проти ухвалення заочного рішення від них не надходило. Відповідач про день, час та місце розгляду справи повідомлений в установленому порядку, зокрема через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, але про причини неявки не повідомив, правом надання відзиву не скористався, ніяких заяв, клопотань від нього не надходило. Представник третіх осіб - Виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради м. Кривого Рогу (як орган опіки та піклування) та служби у справах дітей надав клопотання про розгляд справи за його відсутності. За таких обставин, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ч.4 ст.223 та ст.280 ЦПК України. Фіксування судового засідання технічними засобами у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, не здійснювалось. Фактичні обставини, встановлені судом. Сторони по справі є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] /а.с.10/. Позивач є також матір`ю [PERSON] , [INFO] /а.с.9/. Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.09.2022 року стосовно відповідача [PERSON] встановлено обмежувальний припис строком на 6 місяців, заборонено перебувати в місці проживання позивача з її малолітніми дочками, заборонено наближатися на відстань 200 м від місця їх проживання (перебування); обмежено спілкування з ними; заборонено розшукувати їх; заборонено вести листування, телефонні переговори або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб /а.с.11-13/. Згідно з Актом від 16.09.2022 року, засвідченим керівником ОСББ «Олімп 2018», за адресою: [ADDRESS] з грудня 2017 року проживають [PERSON] , 2005 р.н., [PERSON] , 2017 р.н., та [PERSON] , 2020 р.н. /а.с.14/. Відповідач не сплачує аліменти на утримання дочки [PERSON] , які стягнуто з нього судовим наказом № 213/206/21 у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 05.01.2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з довідкою Інгулецького відділу ДВС станом на 10.11.2022 року заборгованість по аліментам становила 85173,54 грн. /ас.16/. Рішенням виконкому Інгулецької районної у місті ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської області № 75 від 15.03.2023 року вирішено вважати доцільним визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] /а.с.66/. Зміст спірних правовідносин. Встановленим фактам відповідають правовідносини, які регулюються Сімейним Кодексом України, щодо визначення місця проживання малолітньої дитини. Норми права, які застосовує суд. Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ст.ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України, визначено, якщо мати та батько дитини, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того з ким з них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішення спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з частиною третьою цієї статті, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Аналогічну норму містить і частина 4 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», яка крім того, визначає, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст.ст.3,18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, першочергова увага приділяється, якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Європейський суд з прав людини в своїй практиці керується саме вищезгаданими приписами Конвенції та покладає в основу своїх рішень принцип дотримання «якнайкращих інтересів дитини». Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. За змістом ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Положеннями ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Згідно з частиною четвертою цієї статті, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 14.02.2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № б1-44680св18) в якій вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Висновок суду. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, суд вважає, що наданими позивачем доказами, зокрема рішенням суду від 21.09.2022 року, доведено, що відповідач в присутності малолітніх дітей негідно поводився з позивачем, яка є матір`ю його дитини, систематично вчиняв стосовно неї домашнє насильство, в тому числі, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, через що у відношенні нього судом було встановлено обмежувальний припис. Визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю відповідатиме інтересам дитини і не буде погіршувати її стан, оскільки згідно з висновком виконкому при обстеженні умов проживання позивача і дитини встановлено, що позивачем створено належні умови для проживання, розвитку та виховання малолітньої дочки. Відповідач доказів зміни своєї поведінки щодо негативного впливу на малолітню дитину суду не надав, правом на подання відзиву не скористався. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому, оскільки позивач від сплати судового збору була звільнена, він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved