Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-18 00:00:00

Позивач Концерн «Міські теплові мережі» (далі Концерн «МТМ») звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, у якій просить стягнути з відповідача [PERSON] , [PERSON] заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у розмірі 70820,64 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2684,00 грн. Позовні вимоги, з урахуванням уточнень від 27.03.2023, обґрунтовані тим, що відповідачі своєчасно не оплачували надані їм за адресою: [ADDRESS] , послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, у зв`язку з чим за період з 01.06.2015 по 31.10.2021 у них утворилась заборгованість на суму 70820,64 грн., що спонукало позивача звернутися до суду з відповідним позовом. Підставами позовної заяви як в первісному позові, так і в уточненій її редакції, зазначено, що Концерн «МТМ» є виконавцем житлово-комунальних послуг для населення. За вказаною адресою відкрито особовий рахунок № [NUMBER] на ім`я [PERSON] . Відповідно до інформації КП «ЦУІТ» за цією ж адресою на день подання позовної заяви зареєстровано дві особи: [PERSON] та [PERSON] . Вказали, що дійсно послуги повинні надаватися споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Таким чином виникає двосторонній обов`язок щодо укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим, у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Не зважаючи на відсутність договору, позивач здійснював та продовжує здійснювати надавати відповідачам послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води. За вказаний період заперечень з боку споживачів на неналежну якість надання послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води на адресу позивача не надходило. Оскільки між сторонами склалися фактичні договірні відносини, згідно вимог ст. ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України, просили стягнути з відповідачів суму заборгованості. Ухвалою судді від 03.02.2023 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 09.03.2023 до суду з боку відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона не заперечувала, що є єдиним власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказала на те, що позовна заява містить суперечливі обставини, оскільки в ній зазначено, що між позивачем та відповідачем відсутній договір про надання житлово-комунальних послуг. Відтак, 24.11.2009 між Концерном «МТМ» з [PERSON] (чоловіком відповідачки та співвласником квартири) був укладений договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води. Після смерті [PERSON] , 01.12.2014 договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води між позивачем та [PERSON] був переукладений. Під час укладення договорів як в 2009 році, так і в 2014 році [PERSON] було надано посвідчення «Дитина війни» задля застосування пільги на сплату за житлово-комунальні послуги. Дані обставини підтверджуються самим змістом зазначених договорів. Враховуючи всі обставини відповідач [PERSON] не погодилася з наведеним позивачем розрахунком заборгованості. Додатково [PERSON] зазначила про те, що позивачем було пропущено строки позовної давності. Також, було звернуто увагу на те, що позивач повинен додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. 09.03.2023 відповідач [PERSON] також надав свої заперечення щодо позовних вимог, які виклав у клопотанні про виключення його зі складу відповідачів. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі за тих обставин та підстав, які викладені у позові. Додатково зазначила, що між сторонами склалися фактичні договірні відносини. Про наявність будь-яких укладених договорів між позивачем та відповідачем [PERSON] їй не відомо. При цьому, спростувати надані у відзиві відомості про укладення 01.12.2014 відповідного договору вона не може, так само як і вказати на його очевидну недостовірність чи підроблення. Після отримання відзиву на позовну заяву та на час складення пояснень не вважали за необхідне надавати письмову заяву про зміну підстав позову. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Кара Ю.М. зазначила, що за наведених у позові його підстав вони не визнають позовні вимоги повністю та просила в задоволенні позову відмовити. Вказала на те, що на наявність у позові розбіжностей та того, що позивачем не взято до уваги укладений 01.12.2014 договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, було зазначено у відзиві на позовну заяву. Також, як додаток до відзиву було долучено копію такого договору, яка була у відповідача [PERSON] та оригінал якого має бути у самого позивача. Договір укладався на 5 років та згідно його п. 31 вважався щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення строку його дії однією із сторін не буде письмово заявлено про необхідність перегляду. Таких письмових заяв відповідач [PERSON] від позивача до теперішнього часу не отримувала. Представник відповідача [PERSON] адвоката Кляшторна Ю.В. пояснила, що її довіритель взагалі не визнавав позовні вимоги за будь-яких зазначених у ньому підстав, оскільки він не є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та фактично там тривалий час не проживає, а тому обов`язку щодо сплати комунальних послуг не набув. Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. За правилами ст. ст. 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Судом встановлені обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно рішення виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 25 від 29.01.2009 року «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01.01.2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ». Основною метою діяльності Концерну «МТМ» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, призначеної для централізованого опалення, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну. [PERSON] , [INFO] , з 15.04.2009 року по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією, яка надана Управлінням державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради у листі № 04-46/790 від 01.02.2023 (а.с.14-15). [PERSON] , [INFO] , з 17.09.1976 року по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією, яка надана Управлінням державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради у листі № 04-46/791 від 01.02.2023 (а.с.16-17). Відповідно до копії посвідчення № [NUMBER] виданого Орджонікідзевським рай(міськ)соцзабезу Орджонікідзевського району Запорізької області від 27.06.1994 [PERSON] отримує пенсію за віком та має статус «Дитини війни» (а.с.30-31). 24.11.2009 між Концерном «МТМ» в особі директора Філії Концерну «МТМ» Позднюка Ю.І. (Виконавець) з однієї сторони і [PERSON] як співвласником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Строк дії договору зазначено до 31.12.2014 (а.с.32-33). 01.12.2014 між Концерном «МТМ» в особі директора Філії Концерну «МТМ» Позднюка Ю.І. (Виконавець) з однієї сторони та [PERSON] як власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір укладався на 5 років та згідно його п. 31 вважався щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення строку його дії однією із сторін не буде письмово заявлено про необхідність перегляду (а.с.34-35). Відомостей про надання відповідних письмових заяв відповідачу [PERSON] представник позивача не надала. В обох договорах міститься застереження, що відповідач [PERSON] мала право на пільги як «Дитина війни». За участі відповідача [PERSON] проводилася повірка приладів обліку води (гарячої води) (а.с.36-40). Відповідач [PERSON] періодично отримувала рахунки на сплату житлово-комунальних послуг від позивача (а.с. 41-45). Згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого 29.03.1994 Запорізьким титано-магнієвим комбінатом, зареєстрованого Орендним підприємством Запорізьке міське бюро технічної інвентаризації 04.04.1994 в книзі 269, номер запису 37912 на праві спільної сумісної власності в рівних частках громадянам: [PERSON] та [PERSON] належить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.51). Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 25.05.2015 Пономарьова О.В., [INFO] , отримала у спадок 1/2 частину квартири [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю [PERSON] , 1937 року народження, який помер [INFO] , на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого 29.03.1994 Запорізьким титано-магнієвим комбінатом, зареєстрованого Орендним підприємством Запорізьке міське бюро технічної інвентаризації 04.04.1994 в книзі 269, номер запису 37912 (а.с.49). [PERSON] зареєструвала своє право власності на успадковану 1/2 частину зазначеної квартири, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 38001775 від 25.05.2015 (а.с.50). Судом встановлено, що позивачем надавались відповідачам послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . Між сторонами виникли договірні відносини, оскільки недостовірність чи підроблення наданого відповідачем [PERSON] договору від 01.12.2014 суду не доведено. Згідно із приписами статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. У відповідності до пункту 18 діючих на час виникнення правовідносин Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених\~Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Відповідно до пункту 5 частини 2\~статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~індивідуальні споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Згідно вимог статей \~526,\~530,\~611,\~612 ЦК України\~зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаї в ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до положень статті 525 ЦК України\~одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтями\~12,\~13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Право кожного звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного цивільного права, свобод чи інтересів передбачено ч.1 ст.16 ЦК України та ч.1 ст.4 ЦПК України. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст.6 §1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст.6 §1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див.Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). Згідно зі ст.129 Конституції України до основних засад судочинства належать, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, розумність строків розгляду справи судом. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.2 ст.12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Позивач є активною стороною у цивільному процесі, його ініціатором, який наділений, окрім рівних правами з іншими учасниками процесу, особливими правами, зокрема до закінчення\~підготовчого засідання\~позивач має\~право змінити\~предмет або\~підстави позову\~шляхом подання\~письмової заяви.\~У справі,\~що розглядається\~за правилами\~спрощеного позовного\~провадження,\~зміна предмета\~або підстав\~позову допускається\~не пізніше\~ніж за\~п`ять днів\~до початку\~першого судового\~засідання у\~справі. (ч. 3 ст. 49 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. За ч.1 ст.127 ЦПК України суд, за заявою учасника справи, поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Вбачається, що дану справу суд ухвалив розглядати в порядку спрощеного позовного провадження згідно ухвали про відкриття провадження від 03 лютого 2023 року. При цьому при поданні уточненої позовної заяви станом на 27.03.2023, представником позивача не зазначалося про зміни предмету або підстав позову. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. При цьому, суд не має права самостійно визначати предмет позову та змінювати підстави позовних вимог, оскільки це є прерогативою саме позивача. Оскільки ЦПК України передбачає право позивача змінити предмет або підставу позову, необхідно чітко розуміти поняття й ознаки цих правових явищ. Предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої суд має ухвалити рішення. Вказана дефініція дає правильне розуміння того, що позивач, звертаючись до суду, має матеріально-правову заінтересованість захистити своє право. Під підставами позову розуміють обставини, якими позивач обґрунтовує свою вимогу, а також факти, що підтверджують ці обставини. Такими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто факти, які зумовлюють певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. Укладення договору є процесом досягнення згоди з усіх істотних умов договору, водночас\~досягнення згоди з усіх істотних умов тягне за собою факт укладення договору, який є юридичним фактом. Договір завжди являє собою правочин, і тому як такий він є юридичним фактом дією, що, в свою чергу, свідчить про значущість волі при його укладенні. До підстави позову не можуть входити обставини, які виступають доказами в справі. З ними закон не пов`язує виникнення, зміну або припинення прав чи обов`язків. Вони лише підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять у підставу позову. Під змістом позову розуміють вид (спосіб) судового захисту, що прямо передбачається законом (наприклад, ст. 16 ЦК України), з яким позивач звертається до суду. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права й інтересу, а в ч. 2 ст. 16 ЦК України визначив орієнтовний перелік способів здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. Таким чином, предмет позову це те, що конкретно вимагає позивач; підстава позову те, чим позивач обґрунтовує свої вимоги; зміст позову це спосіб захисту порушеного права. Таке ж розуміння елементів позову закріплюється на рівні судової практики (зокрема, у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року № 5). ЦПК України передбачає право позивача змінити або предмет позову, або підстави позову. Тому одночасна зміна предмета позову та підстав позову прямо забороняється. Зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача. Зміна підстав позову це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. За умов одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, а це за своєю суттю уже новий позов. Заяви позивача («уточнення до позовної заяви», «доповнення до позовної заяви» чи «позовна заява в новій редакції») повинні розглядатися судом як волевиявлення позивача реалізувати своє право, зокрема й на зміну предмета або підстав позову. В цій справі, за встановлених законом умов, представник позивача не виразив такого волевиявлення при наданні своїх письмових пояснень та позовної заяви в новій редакції. Як вже зазначалося, що в будь-якому випадку позивач має дотримуватись умов для вчинення відповідної процесуальної дії, недотримання яких тягне процесуальні наслідки, визначені в ЦПК України. Окрім вказаних особливостей, важливе правове значення відіграє етап судового розгляду, на якому здійснюються відповідні процесуальні дії. Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється\~«право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у\~справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99). Схожий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21) від 08.06.2021. Як було встановлено у справі, підстави позовних вимог ґрунтувалися на бездоговірних відносинах, які склалися між сторонами. Під час дослідження обставин по справі та перевірки їх доказами такі підстави позову не знайшли свого підтвердження. Натомість, було встановлено наявність укладеного між сторонами 01.12.2014 відповідного договору. Факт укладення договору є юридичним фактом. Враховуючи викладене, за зазначених у позовній заяві підстав, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог. За встановлених обставин, питання щодо невірності розрахунку заборгованості та строків позовної давності судом не досліджувалися.

Outcome: dismissed