Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із зазначеним позовом, враховуючи уточнену позовну заяву від 20.09.2022 р., просить стягнути з Держави України в особі Київської обласної прокуратури, з Державного казначейства шляхом списання з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 241 200,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що в рамках кримінального провадження № 12017110030005698 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 396, ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 265-2 КК України, за фактом створення штучних доказів, а саме: видачі завідомо неправдивого висновку експерта № 25-56 від 05.09.2008 р. судовим медичним експертом Білоцерківського міськрайонного відділення комунального закладу київської обласної ради «Київське обласне бюро судово-медичної експертизи» Сивенком В.В. під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 12014110000000011 від 16.01.2014 р. за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 4, 6 ч. ст. 115, ч. 3, 4 ст. 187, ч. 2 ст. 194 КК України, у якому, на його думку, органами досудового розслідування за час здійснення досудового розслідування належним чином не проведено жодної слідчої дії, не встановлено та не притягнуто до відповідальності винних осіб, чим йому завдано моральної шкоди. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.09.2022 р. матеріали позовної заяви [PERSON] до Київської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди передано для розгляду за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва; матеріали надійшли до суду 24.03.2023 р., передано судді (протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.03.2023 р.). Ухвалою суду від 28.03.2023 р. у справі відкрито провадження. Відповідачем Київською обласною прокуратурою подано відзив на позовну заяву. Відповідачем Державною казначейською службою України подано відзив на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, надані в справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункт 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Згідно статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до вимог статті 56 Конституції України, статей 1173, 1174 ЦК України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень незалежно від вини цих органів чи посадових осіб. Означеною вище постановою Пленуму Верховного Суду України визначено, що відповідно до положень Конституції України фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів, та роз`яснено, що відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, з яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставин, що мають значення для вирішення спору (пункти 3, 4 постанови). Позивач [PERSON] , звертаючись до суду із вимогами до відповідачів про відшкодування 241 200,00 грн моральної шкоди, в позовній заяві стверджує, що моральна шкода полягає у моральних стражданнях. На підтвердження заявлених позовних вимог [PERSON] надано суду в якості письмових доказів копії: ухвали слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.06.2022 р. у справі № 357/10307/20, першого та останнього аркушів протоколу допиту [PERSON] від 08.02.2022 р., листа Білоцерківської обласної прокуратури № 50-1126вих-22 від 07.03.2022 р. на адресу [PERSON] у відповідь на звернення (інформаційний запит) від 05.03.2022 р., листа Департаменту Комітету Міністрів Ради Європи від18.01.2022 р. на адресу [PERSON] , рішення Європейського суду з прав людини у справі «Goropatskyy and others проти України» (заява № 63243/13 т 5 інших заяв). Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). За таких обставин, вбачається, що вимоги позивача про стягнення 241 200,00 грн у відшкодування моральної шкоди не знайшли свого підтвердження належними доказами. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed