Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з названим позовом та просить постановити рішення, яким визначити місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з ним, батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що він, відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з громадянкою [PERSON] , який розірвано на підставі рішення Болградського районного суду Одеської області від 12.02.2020 року. В цьому шлюбі у них народилися діти: - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] . Після того як стосунки між позивачем та відповідачем припинились, з 2017 року діти проживали разом з батьком. У 2021 році мати вирішила забрати дітей до себе в с. Табаки, Болградського району, Одеської області. Позивач не заперечував. Згодом відповідачка почала жити з іншим чоловіком однією сім`ю, а восени 2022 року поїхала за кордон. Дітей залишила з дідусем. Позивач вирішив забрати дітей за місцем свого проживання у с. Дмитрівка Болградського району, Одеської області де вони живуть та ходять до школи до теперішнього часу. Однак донька зареєстрована в с.Табаки, а син до теперішнього часу, взагалі не зареєстрований, що призводить до певних труднощів під час вирішення різних життєвих ситуацій. Діти повністю перебувають на матеріальному утриманні та вихованні позивача, тому він просить визначити місце проживання дітей саме з ним, з батьком. Зазначене стало приводом для звернення до суду. Ухвалою від 20.03.2023 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 10:00 годину 19.04.2023 року (а.с.22-23), про що були повідомлені сторони (а.с.24-25). 04.04.2023 року до суду надійшла заява позивача [PERSON] в якій останній повідомив, що відповідач [PERSON] перебуває за межами України, та зв`язок з нею можливий телефонним засобом за номером тел: [NUMBER] через месенджер WhatsApp (а.с.37). До цієї заяви позивач додав уточнену позовну заяву (а.с.38-40), при цьому не змінивши, а ні прохальної частини вимог, а ні предмету, а ні підстав позову. В підготовчому засідання 19.04.2023 року: - позивач підтримав уточнені позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Пояснив, що ним суду надано усі докази, та можливо закрити підготовче провадження і призначити справу до судового розгляду; - відповідач по справі повідомлялася згідно вимог чинного законодавства за двома адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] (а.с.24). Поштові листи повернулися до суду без вручення з відміткою листоноші, що «Адресат відсутній за вказаними адресами» (а.с.33-34, 35-36). Разом з цим, на електронну адресу суду надійшла заяву відповідача [PERSON] про те, що вона перебуває за межами України в країні Фінляндія, та просить надсилати їй усі документи по вказаній справі на електронну адресу: nataya1986qwer@gmail.com (а.с.50-51). Крім цього, відповідач також надіслала відзив на позовну заяву, згідно якого звертає увагу суду на відсутність спору між сторонами, оскільки діти за їх згодою проживають з батьком, в зв`язку з чим у позивача відсутні підстави для звернення до суду з даним позовом. А тому просила в задоволенні позову відмовити (а.с.52). - представник третьої особи в підготовче засідання не з`явився, однак на електронну адресу суду надіслав заяву про проведення підготовчого засідання у відсутність представника (а.с.53). Ухвалою суду від 19.04.2023 року підготовче засідання закрито, справу призначено до судового розгляду на 17.05.2023 року о 10:00 годині (а.с.56-57), про що повідомлено сторін по справі (а.с.58, 59). До початку судового розгляду 04.05.2023 року представником позивача подано відповідь на відзив відповідача (а.с.60-61). 16.05.2023 року на електронну адресу суду надійшли заперечення відповідача на відповідь позивача на відзив відповідача (а.с.62). В судовому засіданні 17.05.2023 року: Позивач підтримав свої вимоги, наполягав на їх задоволенні. Пояснив, що з відповідачем вони розлучені, та проживають окремо і жодних відносин не підтримують. Після розірвання шлюбу, діти залишились проживати з ним, з батьком в с.Дмитрівка Болградського району Одеської області. Однак в 2021 році, мати з`явилася, та настояла на тому, щоб діти переїхали жити до неї в с.Табаки Болградського району Одеської області, та він цьому не заперечував, аби не відривати дітей від матері. Так, з матір`ю вони прожили 7 місяців, однак ближчими не стали, відносини між дітьми і матір`ю не покращилися. Як наслідок, колишня дружина завагітніла, та з новим чоловіком виїхала за кордон, залишивши дітей з дідусем (зі своїм батьком). Саме після цих подій, він позивач в літку 2022року забрав дітей до себе в с.Дмитрівка, де влаштував дітей до школи, і до теперішнього часу, діти проживають спільно з ним, і його матір`ю. Вважав, що спір між ним і відповідачкою існує, оскільки остання перешкоджає зареєструвати дітей в с.Дмитрівка, за місцем його проживання. Що без рішення суду, він не може з дітьми звернутися до лікаря за місцем проживання, отримати соціальні виплати та оформити субсидії. Також підтвердив, що з літа 2022 року відповідачка не приїжджала, дітьми не цікавилася, не намагалася їх забрати, матеріально утримувати дітей не допомагає, подарунків дітям не робить. З цих підстав просив задовольнити позовні вимоги. Представник позивача підтримала вимоги позивача, наполягала на їх задоволенні. Пояснила, що намагалася зв`язатися з відповідачкою, та з`ясувати її ставлення до вимог позивача, на що остання була переконана, що у її відсутність суд не розгляне дану справу по суті, і не вирішить питання місця проживання дітей без врахування її думки. Наполягала на тому, що рішення суду позивачу необхідно для того, щоб зареєструвати місце проживання дітей з ним, з батьком. Відповідач, будучи належним чином повідомленою (а.с.42), до суду не прибула. Подала відзив, яким заперечувало доводи позивача, стверджуючи про відсутність між ними спору з приводу місця проживання дітей, які тривалий час добровільно проживають з батьком, та просила відмовити позивачу у повному обсязі. Розгляд справи просила здійснити у її відсутність (а.с.52, 62). Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Городненської сільської ради Болградського району Одеської області підтримала доводи позивача, вважала їх такими, що підлягають задоволенню, оскільки діти в дійсності проживають з батьком, яким повністю займається їх вихованням, навчанням, матеріальним забезпеченням та утриманням. Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, приймаючи до уваги заяви відповідача та третьої особи, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, що регулюються сімейним законодавством, пов`язані з визначенням місця проживання дитини. Судовим розглядом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.06.2013 року, який на підставі рішення Болградського районного суду Одеської області від 12.02.2020 року (справа №497/1875/19) - розірвано (а.с.9). Від цього шлюбу у подружжя народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.7, 8). Згідно довідки Городненської сільської ради старости села Дмитрівка Болградського району Одеської області від 23.03.2023 року №216: - [PERSON] , [INFO] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с45); - [PERSON] , [INFO] проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с45); - [PERSON] , [INFO] без реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с45); Відповідач, [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями з реєстру Болградської територіальної громади Болградської міської ради Одеської області (а.с.20) та довідкою Відділу адресно-довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в одеській області (а.с.21) на теперішній час перебуває за кордоном, який перетнула в вересні 2022 року згідно інформації наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (а.с.28). Також відповідач [PERSON] у своєму відзиві на позовну заяву, звертає увагу суду, що діти добровільно проживають з батьком, а тому у позивача відсутні підстави звернення до суду з метою визначення місця проживання їх спільних дітей, так як на теперішній час у них відсутній спір з цього питання (а.с.52). Рішенням виконкому Городненської сільської ради Болградського району Одеської області затверджено висновок органу опіки та піклування від 09.11.2022 року №8 про встановлення місця проживання дітей разом із батьком [PERSON] , [INFO] (а.с.11). Позивач [PERSON] дійсно працює охоронцем Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЙ ПІ ТІ», що підтверджується довідкою від 01.02.2023 (а.с.13). Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками (ч.2 ст.7 СК України). Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ч.8 ст.7 СК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.9 ст.7 СК України). Положеннями ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 2 ст.29 ЦК України визначено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Частиною 1 ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Порядок вирішення спору органом опіки та піклування конкретизований у пункті 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою КМУ №866 від 24.09.2008 та передбачає подання відповідної заяви службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини, до якої слід долучити копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про шлюб та докази розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання. Крім цього, представники служби у справах дітей повинні звернутися до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення. Суд також звертає увагу, що згідно статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Разом з цим, Органом опіки та піклування не вирішувався спір між батьками щодо визначення місця проживання дитини, а було надано висновок «Про встановлення місця проживання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] проживають разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.11-12). Зазначене також підтверджується обліковими картками об`єкта господарського обліку Городненської сільської ради Болградського району Одеської області за адресою домоволодіння: [ADDRESS] (а.с.46-49) та довідкою Городненської ради Болградського району Одеської області від 23.03.2023 року (а.с.45). Суд не приймає до уваги поданий до суду висновок затверджений рішенням Городненської сільської ради Одеської області від 09.11.2022 року за №8, та розцінює його критично, так як даний висновок не підтверджує наявність спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини та його вирішення органом опіки та піклування, а навпаки констатує місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Також, статтею 160 ч.1-2 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Окрім цього, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання … (ч.2 ст.171 СК України). Аналогічні положення закріплені в ст.12 Конвенції про права дитини, а саме: держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. В судовому засіданні судом було заслухано думки дітей [PERSON] , [INFO] , якій виповнилося 11 років та [PERSON] , [INFO] , якому виповнилося 7 років, які пояснила, що в літку 2022 року батько забрав їх з с.Табаки в с.Дмитрівка, де вони проживають до теперішнього часу з батьком і бабусею. З батьком їм дуже добре, він гарно про них піклується, багато часу проводить з ними, а коли батько на роботі, вони залишаються з бабусею. Матір давно не бачили, вона виїхала за кордон, у неї є інший чоловік і дитина, їм майже не телефонує, подарунків не надсилає. В с.Дмитрівка їм набагато краще ніж в с.Табаки, тут вони мають багато друзів, в школі навчаються дуже добре, і вчителі їх хвалять. Не бажають змінювати місце проживання, хочуть і надалі проживати з батьком. Так, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини (дітей) має передувати спір між батьками дитини щодо місця її (їх) проживання. У свою чергу порядок вирішення спору судом передбачає звернення зацікавленої особи до суду із відповідним позовом, доводи в якому мають бути підтверджені доказами, що мають істотне значення для вирішення справи, оскільки ч.1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Згідно статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч.2 ст.161 СК України. А отже враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що в даній ситуації спір між сторонами щодо місця проживання дитини відсутній. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) зокрема, в суді. Отже, наразі відсутній предмет спірних правовідносин, та суд не вбачає порушення прав жодної зі сторін. Судом встановлено, що діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] проживають із батьком за власним волевиявленням, при чому не втратили зв`язку із матір`ю, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та перебуває та наразі перебуває за кордоном. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. З урахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що вимоги про визначення місця проживання дітей заявлена позивачем безпідставно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді, а позивачем не доведено зазначених обставин належними та допустимими доказами. Позивачем не надано суду доказів наявності спору між ним та матір`ю дітей щодо місця проживання їх спільних дітей. Крім того, про відсутність такого спору суд повідомила і відповідач. Підстави зазначені позивачем у позовній заяві та встановлені під час розгляду справи в суді для визначення місця проживання дітей разом з ним, суд розцінює як намагання вирішити на майбутнє на свою користь інший спір, який вірогідно може виникнути в майбутньому. Враховуючи, що позивачем не доведено належними доказами, щодо існування спору між батьками про місце проживання неповнолітніх дітей, а з матеріалів справи не вбачається порушення прав позивача та інтересів дітей, підстав для судового захисту прав малолітніх дітей шляхом визначення їх місця проживання з батьком, суд не вбачає та приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed