Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

У січні 2023 року Приватне підприємство «НАІРІ» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди, заподіяної підприємству працівником. Посилаючись на статті 130, 132, 134 КЗпП України, позивач просив стягнути з відповідача, яка працювала у підприємстві бухгалтером, 59 209 грн 86 коп., сплачених підприємством в якості штрафу за порушення граничних строків реєстрації в ЄРПН податкових накладних за липень-жовтень 2019 року. Ухвалою судді від 30 січня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження (а.с. 26). Представник позивача позовні вимоги підтримав, розгляд справи просив проводити без його участі (а.с. 27). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялась належним чином. Ухвалою суду від 31 травня 2023 року постановлено розгляд справи проводити в заочному порядку у відповідності до статей 280-281ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд встановив такі фактичні обставини: Відповідач [PERSON] була прийнята на посаду бухгалтера у приватне підприємство «НАІРІ» з 11 березня 2013 року /наказ № 11 від 11 березня 2013 року/ (а.с. 5). Згідно посадової інструкції бухгалтера [PERSON] мала виконувати роботу з ведення бухгалтерського обліку майна, зобов`язань господарських операцій, робити нарахування і перерахування податків і зборів у державний і місцевий бюджет, разових внесків у державні позабюджетні соціальні фонди, платежі у банківські установи та виконувати інші обов`язки, передбачені розділом 4 Посадової інструкції. За матеріальні збитки її відповідальність була передбачена в межах, визначених чинним трудовим і цивільним законодавством України (пункт 6.3 розділу 6 Посадової інструкції). Бухгалтер перебувала у прямому підпорядкуванні директора підприємства, а також підпорядковувалася головному бухгалтеру (а.с. 12). 30 липня 2022 року згідно наказу № 40 [PERSON] було звільнено за згодою сторін - пункт перший статті 36 КЗпП України (а.с. 6). 25 жовтня 2022 року в результаті перевірки даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість ПП «НАІРІ» за липень-жовтень 2019 року головний державний інспектор Кременчуцького відділу податків і зборів з юридичних осіб Управління оподаткування юридичних осіб ГУ ДПС у Полтавській області Альона Палій встановила, що підприємством протягом червня-жовтня 2020 року було вчинено правопорушення, а саме, податкові накладні, виписані у липні, серпні, вересні та жовтні 2019 року, зареєстровані з порушенням граничного строку, передбаченого пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України (акт, а.с. 14-17). На підставі зазначеного акту перевірки згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України 21 листопада 2022 року керівник ГУ ДПС у Полтавській області Алла Шуба ухвалила податкове повідомлення-рішення № 4252/0406 про застосування до ПП «НАІРІ» штрафу в сумі 59 209 грн 86 коп. (а.с. 13). 08 грудня 2022 року підприємство сплатило штраф у повному розмірі (квитанція, а.с. 18). У позовній заяві представник ПП «НАІРІ» зазначав, що через службову недбалість відповідача, яка не зареєструвала вчасно податкові накладні, підприємство зазнало шкоди у вигляді штрафу. На думку позивача, згідно статей 132, 134 КЗпП України відповідач як посадова особа, з вини якої заподіяно шкоду, несе матеріальну відповідальність у повному розмірі прямої дійсної шкоди. Позивач також вважав, що дії відповідача мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, що також є підставою для відшкодування шкоди у повному обсязі. Згідно з частиною 1 статті 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника, тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності (ч. 2-3 ст. 130 КЗпП України). Обов`язковими умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Відсутність підстав чи однієї з обов`язкових умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Відповідно до вимог частини першої статті 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. За правилами частини першої статті 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" (далі по тексту рішення - Постанови Пленуму) судам роз`яснено, що у кожному випадку суд зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника. Пунктом 3 статті 65 Господарського кодексу України від 16 січня 2016 року № 436-ІУ із змінами та доповненнями визначено, що для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді. Керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до Статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи. Судом встановлено, що відповідач працювала бухгалтером підприємства і підпорядковувалася головному бухгалтеру підприємства. Доказів того, що [PERSON] . Статутом підприємства була визнана посадовою особою, суду не надано. Також немає доказів того, що в діях [PERSON] є ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Для застосування повної матеріальної відповідальності працівника з такої підстави суду необхідні докази, які підтверджують, що вчинення працівником таких діянь встановлено у порядку кримінального судочинства. Такими доказами можуть бути обвинувальний вирок суду або ухвала суду про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав. Відповідальність бухгалтера як найманого працівника за спричинену роботодавцю шкоду за загальним правилом обмежується певною частиною його заробітку. Відповідно до статті 132 КЗпП України працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Підсумовуючи викладене, суд зазначає про те, що законних підстав для покладення на [PERSON] обв`язку відшкодувати позивачу завдану шкоду у повному обсязі немає. Позивач не надав суду доказів про розмір середнього місячного заробітку [PERSON] . Розмір її окладу в сумі 1180 грн 00 коп., зазначений у наказі про прийняття її на роботу № 11 від 11.03.2013 року, навряд чи відповідає розміру її середнього заробітку на момент звільнення з підприємства у липні 2022 року. Вирішуючи спір у відповідності до статей 12, 13 ЦПК України, в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, поданих позивачем, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного, відповідно до статей 263-265 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed