Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-04 00:00:00

У квітні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з відповідача борг за надані послуги водопостачання та водовідведення в розмірі 12 578,96 грн. та судового збору розмірі 2270,00 грн. Також просив повернути йому надмірно сплачені кошти судового збору у сумі 210,20 грн. В обґрунтування позову зазначив, що МКП «Миколаївводоканал» надає населенню м. Миколаєва послуги з водопостачання та водовідведення, в тому числі споживачу за адресою: [ADDRESS] . Договір про надання послуг водопостачання та водовідведення між сторонами, було укладено згідно підпункту б пункту 12.1 Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, шляхом оформлення особового рахунку та видачі абоненту розрахункового документа (розрахункової книжки). Свої зобов`язання щодо надання послуг з водопостачання та водовідведення позивач виконував в повному обсязі та належним чином. Відповідачем оплата своєчасно та в повному обсязі не проводилась. В результаті систематичної несплати споживачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01.08.2008 по 30.03.2021 наявна заборгованість у сумі 12 578,96 грн. Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23.11.2021 стягнуто з відповідача на користь МКП «Миколаївводоканал» заборгованість за надані послуги з водопостачання та водовідведення за період з 01.08.2008 по 30.11.2019 у сумі 10535,84 грн. та понесенні судові витрати на оплату судового збору. Ухвалою суду від 08.02.2022 вищевказане заочне рішення за заявою відповідача було скасовано, а розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідач надала до суду відзив на позовну заяву згідно якого у задоволенні позову просить суд відмовити.\~\~В обґрунтування вказаної позиції у відзиві зазначено, що розмір заборгованості вказаний в позові не підлягає задоволенню у зв`язку із закінченням строку позовної давності. Крім того, відповідач зазначає, що за вказаною вище адресою вона фактично не проживала з 2000 року, хоча і зареєстрована за нею з 01.04.2004, про що позивачу було повідомлено у 2013 році, коли вона дізналась про борги за вказані в позові послуги. Вказане помешкання являється гуртожитком, не приватизованим, у якому немає засобів обліку води, тому плата за надані послуги з водопостачання та водовідведення нараховується на одну особу. Згідно з частиною шостою пункту 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» нею було подано письмову заяву, в якій повідомлено про час з якого вона не мешкає та поважні життєві обставини за яких це відбулось, про що було відомо ЖЕКу та сусідам. До того ж, в заяві вказано місце фактичного проживання: [ADDRESS] , за якою вона і сплачувала як користувач всі нарахування за послуги з водопостачання та водовідведення. Оскільки надати довідки з місця навчання, працевлаштування або іншого місця реєстрації відповідач не мала можливості нею було запропоновано позивачу впевнитись у тому, що вона не мешкає за спірною адресою з 2000 року через сусідів або ЖЕК. З 2006 року номер її телефону та адреса, які вказані в заяві, не змінювались. Телефонних зв`язків або інших видів зв`язку позивач з нею не встановлював, про стан рахунку або наявні борги за вказаним помешканням та про наміри звернутися до суду не повідомляв. У 2018 році нею було придбано власне житло за адресою: [ADDRESS] , за яким вона і зареєструвалась. На момент зняття з реєстрації за адресою: [ADDRESS] директором ДП «Житлобуд» їй повідомлено про їх намір виписати її примусово через суд як особу, яка втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності понад 3 роки. Зазначає, що між нею та відповідачем не склалось жодних договірних відносин, у зв`язку з чим просить застосувати сплив строку позовної давності та заявлені позовні вимоги залишити без задоволення. Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін відповідно до частини п`ятої статті 279 ЦПК України не надходило. У відповідності до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного. Міське комунальне підприємство «Миколаївводоканал» надає населенню м. Миколаєва послуги з водопостачання та водовідведення, в тому числі за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки ДП «Житлобуд» № 212 від 02.07.2015 [PERSON] з 01.07.2004 була зареєстрована в малосімейному гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , що не заперечується нею у її відзиві на позовну заяву. Договір про надання послуг водопостачання та водовідведення між позивачем та [PERSON] як такою, що зареєстрована за вказаною адресою, було укладено шляхом оформлення окремого особового рахунку № [NUMBER] та видачі абоненту розрахункового документа (розрахункової книжки). Згідно витягів з реєстру територіальної громади м. Миколаєва, сформованих 08.04.2021 за адресою: [ADDRESS] відсутня інформація про зареєстрованих осіб, при цьому відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 04.12.2019. В свою чергу, відповідачем долучено до відзиву копію виписки з її карти щеплень де адресою її проживання вказано: [ADDRESS] ; та копію довідки №54 від 22.12.2015 про потребу її доньки [PERSON] у домашньому догляді, де адресою проживання доньки позивача вказано: [ADDRESS] . Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини першої-другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищезазначені положення ЦПК України, суд не приймає вказані докази, як належні докази на підтвердження фактичного проживання відповідача за вказаними адресами, оскільки виписки з картки щеплень жодним чином не підтверджують фактичне проживання відповідача не за адресою її реєстрації, так як і не підтверджують такі обставини зазначення адреси проживання доньки відповідача в довідці про потребу дитини у домашньому догляді. Крім того, слід зазначити, що у разі тимчасового не проживання зареєстрованих на об`єкті споживача осіб споживач (або уповноважена ним особа) має своєчасно, повідомити про це комунальну службу та надати документи, які підтверджують відсутність зареєстрованої особи. Так, згідно пункту 6 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 (який був чинним на момент реєстрації відповідача за спірною адресою) споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної води та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005, (чинними на момент реєстрації відповідача за спірною адресою) встановлено право споживача на зменшення розміру плати за відповідні послуги в разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі його письмової заяви та офіційного документа, що підтверджує його/їхню відсутність. В своєму\~відзиві відповідач\~зазначає,\~що у\~2013\~році вона\~повідомила позивача\~про її\~фактичне непроживання\~за спірною\~адресою з\~2000\~року згідно\~пункту 6\~частини першої\~статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Проте, позивачем не наданого жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що вона зверталася до МКП «Миколаївводоканал» з заявами про тимчасове непроживання у квартирі [ADDRESS] за період з 2008 року по листопад 2019 року та не надано відповідних документів, які підтверджують відсутність зареєстрованої особи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Зазначені норми цивільно-процесуального законодавства узгоджуються з одним із принципів цивільного судочинства - змагальності сторін, відповідно до якого доведеність обставин справи, збір і надання доказів покладається на сторони. Також, в своєму відзиві відповідач зазначає, про вона не укладала з позивачем договорів про надання житлово-комунальних послуг за вищевказаною адресою. За змістом статей 16, 19, 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини у сфері житлово-комунальних послуг регулюються виключно на договірних засадах. Так, відповідно до частини другої статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Згідно пункту 5 частини третьої\~статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Зазначена норма закону зобов`язує споживача оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.03.2018 у справі 401/710/15-ц. Таким чином, правовідносини між сторонами за своїм змістом є зобов`язальними, позивач повинен надавати споживачу послуги з водопостачання, а споживач повинен за них сплачувати в силу приписів статті 11 ЦК України. Позивач зазначає, що наслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань щодо сплати поточних спожитих послуг з централізованого водопостачання та водовідведення станом на 30.11.2019 утворилася заборгованість в розмірі\~12578,96 грн. За змістом пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Приписами статті 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» встановлено, що споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. Статями 68, 162 Житлового кодексу України визначено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Положеннями статей 610 та 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно розрахунку позивача внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань щодо сплати поточних спожитих послуг з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01.08.2008 по 30.11.2019 утворилася заборгованість в розмірі 10535,84 грн. При цьому, поточне сальдо заборгованості станом на 01.08.2008 складало 2043,12 грн., і така заборгованість утворилась за період с 01.01.2004 по 31.07.2008, поза межами періоду, за який позивач просить стягнути заборгованість. Крім того, доказів що відповідачу нараховувалась заборгованість за період з 01.12.2019 по 30.03.2021, як заявлено у позові, матеріали справи не містять, більш того [PERSON] перестала бути споживачем послуг позивача за адресою: [ADDRESS] з грудня 2019 року, оскільки змінила місце реєстрації. У своєму відзиві відповідач заявляє про застосування строків позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України, визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За положеннями частини першої статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими\~статтями 253-255\~цього Кодексу. Згідно статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Заборгованість за надання послуг з водовідведення та водопостачання складається з суми заборгованості за кожний місяць як черговий платіж. Позивач 06.04.2021 звернувся до суду з відповідним позовом про стягнення з відповідача боргу за надання послуг з водопостачання та водовідведення за період з 01.08.2008 по 30.11.2019 в сумі 12578,96 грн. Отже, позовна давність, у межах якої позивач може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу щодо стягнення заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення, що складається з суми заборгованості за кожний місяць як черговий платіж, має відраховуватись з 01.11.2016 і до 30.11.2019. З наданого позивачем розрахунку заборгованості, вбачається, що за період з 01.11.2016 і до 30.11.2019 включно споживачу нараховано 3643,91 грн. За таких обставин, з відповідача на користь МКП «Миколаївводоканал» підлягає стягненню заборгованість за надані послуги з водопостачання та водовідведення за період з 01.11.2016 і до 30.11.2019 у розмірі 3643,91 грн. Згідно статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам підлягає стягненню судовий збір в розмірі 657,58 грн. Щодо вимоги про повернення надмірно сплачених коштів за платіжним дорученням № 4982 від 11.03.2021 у сумі 210,20 грн. зі сплати судового збору при зверненні до суд із заявою про видачу судового наказу. За положеннями частини другої\~статті 164 ЦПК України\~у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви. Згідно наданого позивачем платіжного доручення від 25.09.2020 призначенням платежу вказано «Судовий збір за заявою МКП «Миколаївводоканал» про видачу судового наказу, Ленінський районний суд м. Миколаїв.» Відомостей про боржника призначення платежу не містить. Таким чином, оскільки із наданого позивачем платіжного доручення неможливо встановити боржника, підстави для повернення коштів сумі 210,20 грн. відсутні.

Outcome: partial