Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-16 00:00:00

Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва» (далі - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського м. Києва») звернулося до Оболонського районного суду м. Києва з вказаною позовною заявою. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 17.11.2021, відповідно до умов якого відповідач прийняла на себе усі зобов`язання за борги з комунальних послуг. Відповідно до розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 31 січня 2015 року № 41 «Про деякі питання комунального майна територіальної громади міста Києва, що віднесено до сфери управління Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації» та додатку № 3 до нього житловий будинок [ADDRESS] закріплен на праві господарського відання, без права розпорядження, за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва», яке є виконавцем з надання послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій вказаного будинку. Позивачем надаються споживачам послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, структура, періодичність та строк надання яких затверджений розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 09.03.2011 № 307 « Про впорядкування надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в м. Києві». Комплексне супроводження нарахувань за послугу з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, в тому числі, формування довідок про нарахування та сплату по особових рахунках споживачів, за допомогою програмно-апаратного комплексу, здійснюється Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» на підставі договору про надання послуг № 7 від 21.01.2022 року, що був укладений між КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» та Комунальним концерном «Центр комунального сервісу». Позивач, який здійснює обслуговування будинку та прибудинкової території, зобов`язання виконує належним чином, житлово-комунальні послуги надаються безперебійно. Натомість відповідач свої зобов`язання не виконує, не здійснює платежів за отримані послуги, у зв`язку з чим за період з 01.07.2018 по 30.09.2022 утворилась заборгованість у сумі 82093,62 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача, а також 3 % річних у розмірі 8672,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 31 622,31 грн., у зв`язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання. Ухвалою Оболонського районного суду від 02.01.2023 року відкрито спрощене позовне провадження та призначено справу до розгляду. На адресу суду надійшла заява представника відповідача - адвоката Миненка С.І. про застосування строку позовної давності. В обґрунтування вказаної заяви представник відповідача зазначив, що з наданого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 01.07.2018 заборговність вже становила 64047,81 грн. та нараховувалася, починаючи з 2010 року. З позовом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського м. Києва» звернулось лише у грудні 2022 року, а тому, на його думку, строк позовної давності за вимогою щодо сплати заборгованості за період з січня 2010 року по квітень 2017 року (з урахуванням введення на території України карантину у зв`язку з поширенням на території України коронавірусної хвороби (COVID-19)) сплив. З урахуванням наведеного, вважає необґрунтованим стягнення заборгованості, яка утворилась за вказаний період. Представник позивача у судове засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала повністю. Представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідача, просив застосувати до спірних правовідносин позовну давність. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. З наданих матеріалів вбачається, що між сторонами виник спір щодо неналежної оплати за спожиті житлово-комунальні послуги. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 285247100 від 17.11.2021 та Договором купівлі-продажу квартири від 17.11.2021, посвідченим державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ковалевською Н.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 8-967. Згідно з п. 12 Договору купівлі-продажу від 17.11.2021 відповідач (покупець) прийняла на себе всі зобов`язання за борги з комунальних прослуг по квартирі, що є предметом договору. З моменту укладення договору відповідальність за сплату комунальних послуг та сплату боргів несе покупець. Власником особового рахунку за адресою: [ADDRESS] , є відповідач [PERSON] , що підтверджується копією заяви останньої про відкриття особового рахунку; листом Комунального концерну «Центр комунального сервісу» № 02/05/00/рц-42 від 22.09.2022; листом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського м. Києва» № 463-1441 від 20.10.2022. З розпорядження Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації № 41 від 31.01.2015 вбачається, що будинок [ADDRESS] закріплений на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», яке надає для вказаного будинку послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року № 1875-IV (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) та Законом України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII (введений в дію з 01 травня 2019 року, крім: ст. 1, ч. 1 ст. 2, ст. ст. 3-7, 9, 11, 12, ч. 2 ст. 26, ст. 27 та 29 (в частині регулювання послуги з управління багатоквартирним будинком), ч. 2 ст. 2, ч. ч. 3 та 4 ст. 8, ч. ч. 2 та 3 ст. 10, ст. 15, ч. ч. 1, 3 та 5 ст. 16, ст. 18, ч. 5 ст. 28, які введені в дію 10 червня 2018 року). Суб`єктами Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року № 1875-IV є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення, балансоутримувач та управитель (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року № 1875-IV). Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року № 1875-IV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Частиною 1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року № 1875-IV передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. За положеннями п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року № 1875-IV та ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно з зазначеними законодавчими нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Частиною четвертою статті 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Зміст положення частини четвертої статті 319 ЦК України про те, що власність зобов`язує, яке має більш загальний характер, фактично розкривається через закріплений у наступній частині цієї статті принцип, що забороняє власникові використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до ч. 1 ст. 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Згідно з п. 10 ч. 1, ч. 2 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники зобов`язані своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги. Кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонту технічного перепланування спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно його частки співвласника. У постанові Верховного суду від 18.05.2020 у справі №176/456/17 та у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі №6-2951цс15 зазначено правовий висновок про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов`язання виконує належним чином, здійснює надання житлово-комунальних послуг. Судом встановлено, що споживачем послуг з утримання будинку та прибудинкової території за адресою: [ADDRESS] з 17.11.2021 є відповідач [PERSON] . Разом з тим, відповідач користується послугами, але не виконує зобов`язання по сплаті заборгованості за надані послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій. Свої зобов`язання відповідач виконує неналежно, внаслідок чого виникла заборгованість, та доказів зворотному з боку відповідача та її представника суду не надано. На підтвердження своїх доводів щодо заборгованості відповідача, позивач надав суду розрахунок заборгованості за надані послуги, з якого вбачається, що станом на 01.10.2022 за особовим рахунком № [NUMBER] ( [NUMBER] ) обліковується заборгованість за послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій у розмірі 82 093,62 грн. Наведений розрахунок стороною відповідача в ході розгляду справи не спростовано. З наданих розрахунків вбачається, що розмір заборгованості розраховано, починаючи з січня 2010 року, при цьому вхідне сальдо на вказаний період становить 20 462,01 грн.; вхідне сальдо станом на 01.07.2018 становить 64 047,81 грн. При цьому, не зважаючи на те, що право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] лише 17.11.2021, згідно п. 12 Договору купівлі-продажу квартири від 17.11.2021, передбачено, що остання приймає на себе всі зобов`язання за борги з комунальних послуг по квартирі та з моменту укладання вказаного договору відповідальність за сплату комунальних послуг та сплату боргів несе покупець. З огляду на викладене, у відповідача, як споживача, яка отримувала вказані вище послуги і користувалася ними за адресою: [ADDRESS] виник обов`язок щодо оплати вищезазначених послуг. Матеріали справи не містять, та відповідачем не надано у спростування зазначеного будь-яких доказів, які б могли спростувати наведені у позовній заяві доводи позивача. Суд вважає доведеним те, що свої зобов`язання відповідач виконує неналежно, внаслідок чого виникла заборгованість за спожиті послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій у розмірі 82 093,62 грн. Разом з тим, в матеріалах справи міститься заява відповідача про застосування строку позовної давності до вимог щодо стягнення заборгованості. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). 02.04.2020 року набув чинності Закон України від 30.03.2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України встановлений карантин. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 22 травня 2020 року до 31 липня 2020 року продовжено на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211. Постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 №641, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 1 серпня до 31 серпня 2020 року продовжено на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211. Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 31 березня 2022 року продовжено на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 630 було внесено зміни, зокрема, до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 р. № 1236, продовживши карантин до 31 серпня 2022 року. Дію карантину, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМУ, востаннє Постановою КМУ від 19.08.2022 № 928 строком до 31.12.2022. Беручи до уваги вищевказані положення постанов Кабінету Міністрів України, встановлений на території України карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), діє з 12.03.2020 до 31.12.2022, позивач звернувся до суду 20.12.2022, тобто в період дії карантину. Оскільки з 02.04.2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину, слід визнати таким, що пропущений позивачем трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за період з січня 2010 року до березня 2017 року. Щодо вимог позивача про стягнення заборгованості за період з квітня 2017 року до 01 жовтня 2022 року трирічний строк позовної давності не пропущений оскільки на час подання позовної заяви в грудні 2022 року такий строк був продовжений вищевказаним Законом. З розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що заборгованість за послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій нарахована за період з січня 2010 року по вересень 2022 року, при цьому з урахуванням вищевказаних вимог законодавства, позивачем пропущений строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за період з січня 2010 року по березень 2017 року включно. За таких обставин, вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача заборгованості на загальну суму 58 539,84 грн. за період з січня 2010 року по березень 2017 року задоволенню не підлягають. З огляду на викладене вище суд дійшов висновку про необхідність стягнути зі [PERSON] на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського м. Києва» заборгованість за спожиті з квітня 2017 року по вересень 2022 року послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій у розмірі 23 553,78 грн. Крім того, у своїй позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання - 8672,00 грн. та інфляційні втрати - 31 622,31 грн. Так, частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги, що відповідач узяті на себе грошові зобов`язання перед позивачем не виконав, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних та суми інфляційних втрат. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, заборгованість [PERSON] зі сплати 3% річних за період з 01.07.2018 по 01.09.2022 становить 8672,00 грн. та інфляційні втрати - 31 622,31 грн. Разом з тим, Постановою Кабінету Міністрів України № 206 від 05.03.2022 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» визначено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Таким чином, нарахування 3% річних та інфляційних втрат на заборгованість після 24.02.2022 є необґрунтованим. Отже, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню лише за період з 01.07.2018 по 23.02.2022 включно. У зв`язку з цим суд, самостійно провівши розрахунок 3% річних за період з 01.07.2018 по 23.02.2022, з розрахунку : (сума боргу станом на відповідний календарний місяць заборгованості) х 3% х (кількість прострочених днів відповідного календарного місяця заборгованості) : 365 (кількість днів у році) встановив, що загальний розмір 3% річних, який підлягає стягненню з відповідача становить 1335,65 грн. Крім того, з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати за вказаний період у розмірі 3727,18 грн. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського м. Києва» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені частково, а ним при зверненні до суду сплачений судовий збір у розмірі 2481,00 грн., то у порядку передбаченому ст. 141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню: 28 616,61 грн. : 122 387,93 грн. х 100% = 23,38 %, тобто 23,38 % від суми сплаченого судового збору (23,38 % х 2481,00 грн. : 100) становить 580,06 грн.

Outcome: partial