Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-18 00:00:00

17 січня 2022 року позивач звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до Структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» про визнання протиправним/незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за період відсторонення. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що на підприємстві «Укрзалізниця» він працює з 1995 року, від 19 серпня 1995 року у Структурному підрозділі «Слов`янському локомотивному депо», а далі на посаді машиніста електровозу дільниці обслуговування локомотивів цеху експлуатації локомотивів структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця». 08.12.2021 року його було ознайомлено з повідомленням про обов`язкове профілактичне щеплення та відсторонення у випадку не проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19. Наказом начальника структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» від 04.01.2022 року №1/в-т його було відсторонено від роботи з 01.01.2022. Посилання відповідача у наказі від 04.01.2022 №1/в-т, як на підставу для відсторонення його від роботи, на повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення та відсторонення у випадку не проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, є порушенням вимог ч. 2 та ч. 6 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-ІІІ. Крім того зазначає, що наказ від 04.01.2022 №1/в-т про відсторонення [PERSON] від роботи не містить відомостей на підтвердження відмови позивача здійснити щеплення у порядку, встановленому ч.6 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб». Вважає, що вимоги відповідача порушують його право на працю, а сам наказ про його відсторонення від роботи у зв`язку із відмовою робити щеплення проти COVID-19, є протиправним. На його переконання незаконність оскарженого наказу обумовлюється тим, що норми Конституції України мають пріоритет щодо застосування норм іншого законодавства, а конституційні права та свободи людини не можуть бути звужені іншими законами та підзаконними нормативними актами; норми законодавства не передбачають можливості відсторонення працівника від роботи у зв`язку із відмовою від щеплення проти COVID-19; щеплення проти COVID-19 не є обов`язковим, а людина має право на відмову від здійснення вакцинації; вакцинація проти COVID-19 носить експериментальний характер. Оскільки його незаконно відсторонено від роботи, він підлягає поновленню на посаді, а з відповідача слід зобов`язати виплатити заробітну плату за час відсторонення від роботи. 02.09.2022 від представника відповідача Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» - Чаруковський Р.В., який діє на підставі довіреності б/н від 12.04.2022, надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву в якому просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначив, що позовна заява є безпідставною, необґрунтованою та не містить доказів щодо порушення прав і законних інтересів позивача. Зазначене відсторонення проведено відповідачем у відповідності до вимог чинного законодавства та не свідчить про порушення трудових прав позивача. Так, ч.1 ст. 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи допускається, зокрема, в інших випадках, передбачених законодавством. При цьому поняття законодавство охоплює і постанови Кабінету Міністрів України. Згідно з наказом МОЗ № 2393 від 01.11.2021 передбачено, що працівники підприємств, установ, організацій, включені до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави, підлягають обов`язковим щепленням проти COVID-19 на період дії карантину, встановленого КМУ. Відповідно до постанови Кабінету міністрів України №83 від 04.03.2021р., акціонерне товариство «Українська залізниця» віднесено до об`єктів державної власності, які мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави. Крім того відповідно до Статуту акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету міністрів України №735 від 02.09.2015р., товариство утворене як акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності. Вищим органом товариства є загальні збори. Функції загальних зборів виконує Кабінет Міністрів України. Функції загальних зборів, які передбачені законодавством, цим Статутом, а також внутрішніми документами товариства, виконуються Кабінетом Міністрів України одноосібно. З урахуванням викладеного, та відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України №2153 від 04.10.2021р., працівники АТ «Укрзалізниця» підлягають обов`язковій вакцинації проти COVID-19. Так як позивач є працівником АТ «Укрзалізниця», не пройшов обов`язкове профілактичне щеплення проти ковід-19, не має протипоказань до вакцинації, відповідач був зобов`язаний відсторонити позивача від роботи відповідно до діючого законодавства. Що і було оформлено наказом №1/вт від 04.01.2022р. Додатково зазначив, що тимчасове відсторонення працівника від виконання ним його трудових обов`язків не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Тому твердження позивача про поновлення на роботі і про дисциплінарне стягнення не відповідає фактичним обставинам справи. З урахуванням викладеного наказ про відсторонення від роботи №1/вт від 04.01.2022р. [PERSON] оформлено та підписано у відповідності до положень чинного законодавства України. І підстави для визнання незаконним та скасування наказу відсутні. Через відсутність підстав для скасування наказу про відсторонення від роботи, позовна вимога про виплату заробітної плати за час відсторонення також не підлягає задоволенню. 29.03.2023 від представника відповідача надійшли доповнення до відзиву на позовну заяву. Відповідно до яких зазначив, що за інформацією структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», [PERSON] працює на посаді машиніста електровозу дільниці обслуговування локомотивів цеху експлуатації локомотивів. На робочому місці працівника приблизна кількість прямих соціальних контактів складає приблизно 10 осіб - помічник машиніста, який працює разом з [PERSON] ; нарядник локомотивних бригад; черговий по депо; оператор при черговому по депо; локомотивні бригади, які разом з ним прийшли на явку або повернулися з поїздки та оформлюють документи; медичний працівник, який проводить перед рейсовий медичний огляд, машиніст - інструктор, який проводив інструктаж). Непрямі соціальні контакти складають приблизно 300 осіб - працівники адміністративної будівлі дільниці експлуатації; локомотивні бригади, які перетинаються з ним під час технічних занять; черговий по депо до якого прибув після виконання поїздки, чергові будинку відпочинку в місті де відпочиває локомотивна бригада, локомотивні бригади інших локомотивних депо, які відпочивають у будинку відпочинку разом з ним. Дистанційну або надомну роботу для працівника неможливо встановити у зв`язку з характером трудових обов`язків - керування локомотивом при перевезенні вантажів. Для організації перевезення вантажів можливе відрядження (направлення) працівника до інших локомотивних депо АТ «Укрзалізниця». Вказав, що чинним законодавством України роботодавець не наділений повноваженнями в кожному конкретному випадку вирішувати питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника й оцінювати загрозу, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Крім того на роботодавця покладено обов`язок контролювати проведення обов`язкових профілактичних щеплень та забезпечити відсторонення від роботи працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. При цьому постанови Кабінету міністрів України та накази Міністерства охорони здоров`я України з цього питання є чинними, не скасованими та обов`язковими до виконання. А висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності в кожному конкретному випадку вирішувати питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника й оцінювати загрозу, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник, на момент видання наказу про відсторонення не могли бути застосовані (враховані) відповідачем через їх фактичну відсутність на той час Викладені вище обставини підтверджують, що при виданні наказу про відсторонення від роботи позивача відповідач діяв на підставі чинного законодавства та в межах відповідних повноважень роботодавця. Тому підстави для задоволення позовних вимог - відсутні. Крім того до додаткових пояснень долучив копію наказу №242/в-т від 04.03.2022 про допуск до роботи [PERSON] . Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався. Проте після надіслання представником відповідача відзиву, 02.09.2023 року надіслав суду заяву з проханням не враховувати відзив відповідача при прийнятті рішення, оскільки він надісланий із запізненням, тобто не у строки зазначені судом. Крім того зазначив, що відповідачем у відзиві зазначено невірну інформацію, щодо його місця роботи, оскільки він працює в Лиманському локомотивному депо, а не у Слов`янському локомотивному депо як зазначено представником відповідача. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 17.01.2022 року справу передано судді Мірошниченко Л.Є. Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 лютого 2022 року провадження у справі було відкрито, розпочато спрощене позовне провадження. Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 листопада 2022 року провадження по справі за позовною заявою [PERSON] до Структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» про визнання протиправним/незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, зупинено до набрання законної сили судовим рішенням по справі № 130/3548/21 (провадження провадження № 61-4479св22) за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, розглянутої Великою Палатою Верховного Суду. Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 листопада 2022 року поновлено відповідачу Структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» строк надання відзиву на позовну заяву. У зв`язку з відрядженням судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області Мірошниченко Л.Є. до іншого суду для здійснення правосуддя, розпорядженням керівника апарату Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 17.01.2023 року призначено повторний автоматичний розподіл справ. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 17.01.2022 року справу передано судді Мірошниченко Л.Є. Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 березня 2023 року провадження у справі було поновлено, цивільну справу прийнято до провадження судді Дюміної Н.О., справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 30 березня 2023 року відкладено судовий розгляд справи. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працює машиністом електровоза дільниці обслуговування локомотивів цеху експлуатації локомотивів в структурному підрозділі «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки останнього серії [NUMBER] . Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83 АТ «Укрзалізниця» включено до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Як видно з повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення та відсторонення у випадку непроведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 працівників АТ «Укрзалізниця» та листа-ознайомлення працівників структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця», 08.12.2021 [PERSON] ознайомлено з: пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з додатком; наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» з додатком; наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 № 2393 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» з додатком; постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» з додатком (в частині, що стосується АТ «Укрзалізниця»); списком пунктів щеплень та центрів масової вакцинації, який також доступний за посиланням https://list.covidl9.gov.ua.; з необхідністю отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19; з тим, що відмова або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 може бути підставою для відсторонення від роботи з 09.12.2021; з необхідністю пред`явлення безпосередньому керівнику не пізніше 08.12.2021 документу, який підтверджує вакцинацію проти COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о), виданого закладом охорони здоров`я. Позивач не пред`явив за місцем роботи у визначений строк, до 08.12.2021, документу, який підтверджує вакцинацію проти COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о), що останнім у позовній заяві не заперечувалося. Наказом начальника структурного підрозділа «Лиманське локомотивне депо» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» від 04.01.2022 №1/в-т, [PERSON] , машиніста електровоза дільниці обслуговування локомотивів цеху експлуатації локомотивів, відсторонили від роботи з 01.01.2022 на час відсутності щеплення проти COVID-19 /медичного висновку про наявність постійних чи тимчасових протипоказань до вакцинації, без збереження заробітної плати, до моменту усунення причин відсторонення/або закінчення карантину. Не погоджуючись з наказом про відсторонення, позивачем на ім`я начальника структурного підрозділа «Лиманське локомотивне депо» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» подано заяву про неприпустимість будь-якого психологічного тиску та незаконної вимоги сертифікатів або інших медичних документів від 04.01.2022, у яких він вказував на незаконність його відсторонення, обмеження його права на працю, а також на порушення порядку введення карантину в Україні, встановлений карантин вважав не введеним, постанову про введення карантину незаконною і такою, що не підлягає виконанню. Зауважував що стан його здоров`я і питання про вакцинальний статус становить лікарську таємницю і не підлягає розголошенню без його згоди, тому він категорично відмовляється подавати будь-які дані про стан свого здоров`я. Згідно з наказом в.о. начальника структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» Регіональна філія «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 04.03.2022 №242/в-т, [PERSON] допущений до роботи з 04.03.2022. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України). Відповідно до ст.21 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (ст. 51 КЗпП України). Відповідно до ч.1 ст.46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до ст.1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» протиепідемічні заходи це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобіганню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій. Відповідно до ч.1, 2, 6 ст.12 цього Закону профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разівідмовиабоухилення від обов`язкових профілактичних щепленьу порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19» №211 від 11 березня 2020 рокуна всій території України з 12 березня 2020 року запроваджено карантин, який згодом неодноразово продовжено. Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №267, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року№90, Міністерство охорони здоров`я України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань. Наказом Міністерство охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, який надалі було доповнено (далі - Перелік № 2153). За змістом Переліку №2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року №595. Отже, Перелік №2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусомSARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку №2153 останній не містить. Сторони не заперечують, що посада позивача наявна у Переліку №2153. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096постанову Кабінету Міністрів України №1236 доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком №2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень протиCOVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень протиCOVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом.Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника. Проте, слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення працівника від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку №2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці в яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. На підставі наведеного вище, при розгляді даної категорії справ, судами, визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. При зверненні із позовом [PERSON] посилався на те, що його відсторонення від роботи на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати є незаконним та таким, що порушує його право на працю. Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21, приписи законів України з приводу відсторонення працівника без обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19, є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника, тому часткове задоволення позовних вимог позивача з підстав того, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, які відмовились від вакцинації проти COVID-19, є неможливим. Разом з тим, відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо. У даному випадку судом встановлено, що позивач працює машиністом електровоза дільниці обслуговування локомотивів цеху експлуатації локомотивів в структурному підрозділі «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» Наказом відповідача від 04.01.2022 №1/в-т, [PERSON] , машиніста електровоза дільниці обслуговування локомотивів цеху експлуатації локомотивів, відсторонили від роботи з 01.01.2022 на час відсутності щеплення проти COVID-19 /медичного висновку про наявність постійних чи тимчасових протипоказань до вакцинації, без збереження заробітної плати, до моменту усунення причин відсторонення/або закінчення карантину. При цьому суд вважає за необхідне зауважити, що застосування до позивача передбачених Переліком №2153 та Законом№1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 зауважила, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку №2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Відповідач не довів жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду машиніста електровоза дільниці обслуговування локомотивів цеху експлуатації локомотивів, [PERSON] міг спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Його відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що він працював в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19. Отже, таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача. Вирішуючи питання про прийняття до уваги додаткові пояснення відповідача після прийняття вищезазначеної постанови Великою Палатою Верховного Суду щодо індивідуальної оцінки виконуваних позивачем робіт на час винесення наказу. Суд зазначає наступне. При винесення наказу про відсторонення позивача від роботи не вирішувалося питання про об`єктивні причини відсторонення, не надано індивідуальної оцінки загрози, яку потенційно на роботі міг нести саме позивач (кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих, форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим, умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження,контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням), а було формально відсторонено. Як це вбачається зі змісту самого наказу про відсторонення позивача, підставою відсторонення зазначено повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення та відсторонення у випадку непроведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19. Тобто наказ про відсторонення позивача від роботи не містить жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, неможливість встановлення позивачу дистанційної/надомної форми організації праці тощо. На підставі наведеного суд не приймає до уваги додаткові пояснення відповідача після прийняття вищезазначеної постанови Великою Палатою Верховного Суду щодо індивідуальної оцінки виконуваних позивачем робіт на час винесення наказу. Оскільки відповідачем було проведено індивідуальну оцінку виконуваних позивачем робіт після винесення самого наказу, коли справа розглядалася у суді більше року, а саме після прийняття вищезазначеної постанови Великою Палатою Верховного Суду. Отже, у даному випадку застосування до позивача такого заходу як відсторонення його від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Матеріали справи не містять будь яких доказів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні позивача від роботи. Тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача. На підставі наведеного суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання незаконним та скасування наказу від 04.01.2022 №1/в-т структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» Регіональної філії «Донецька залізниця» про відсторонення від роботи позивача з огляду на те, що [PERSON] був неправомірно відсторонений від виконання його посадових обов`язків із зупиненням виплати йому заробітної плати, оскільки дії роботодавця в даному випадку були непропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи. Щодо стягнення середнього заробітку за час відсторонення суд виходить з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню; оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 742/3238/17, у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип jura novit curia (суд знає закони), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на норму права, що є значно конкретизованим, аніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду відображається в судовому рішенні, зокрема, в його мотивувальній і резолютивній частинах. Тому обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Як визначено в частині першій статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною першою статті 115 КЗпП встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Також, абзацом 3 пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (100-95-п) (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348). (Абзац третій пункту 32 із змінами, внесеними згідно з постановою Верховного Суду України № 18 (v0018700-95 ) від 26 жовтня 1995 року). Аналіз даного роз`яснення дає підстави для висновку, що у випадку незаконного відсторонення від роботи підлягає стягненню саме середній заробіток, а не заробітна плата, які є різними за своєю правовою природою, на що вказує і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16. Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Судом було установлено, що в період з 01 січня 2022 року дня відсторонення від роботи позивача, йому було призупинено виплату заробітної плати. Оскільки судом установлено, що в порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов і в частині стягнення у зв`язку з цим середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи. Положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. У випадках стягнення на користь працівників середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи. Оскільки право позивача на працю з відповідною оплатою було безпідставно порушене відповідачем шляхом видання незаконного наказу №1/в-т від 04 січня 2022 року про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, тому в даному випадку ефективним способом порушеного права буде стягнення з відповідача на користь позивача саме середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи, розрахунок якої має бути здійснено у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України щодо визначення середнього заробітку з моменту відсторонення по день фактичного допущення до роботи. Вирішуючи питання щодо стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи суд виходить з того, що такий заробіток підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період часу з дня його відсторонення 01 січня 2022 року і по день його відновлення на посаді - 04 березня 2022 року. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Пунктом 2 Порядку № 100 (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/ годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Встановлено, що згідно довідки про доходи, виданої структурним підрозділом «Лиманське локомотивне депо» регіональною філією «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» від 12 січня 2022 року, заробітна плата [PERSON] за останні два місяці (листопад 2021, грудень 2021) які передували дню відсторонення позивача склала 46 897,65 грн., у вказаний період позивач відпрацював 301,50 год., отже середньогодиний заробіток, становить 46 897,65/301,50 год. = 155 грн. 55 коп., а середньоденна заробітна плата позивача складає 46 897,65/46 = 1019 грн 51 коп. Разом з тим, після повномасштабного вторгнення рф в Україну, з 24 лютого 2022 року та на час воєнного стану МОЗ зупинило дію свого наказу «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року № 2153. Відповідне рішення МОЗ затвердило наказом від 25 лютого 2022 року № 380. Тобто із 25 лютого 2022 року всі обмеження для не вакцинованих працівників зняті. Встановлено, що наказом відповідача від 04 березня 2022 року позивача допущено до роботи з 04 березня 2022 року. Кількість робочих днів затримки розрахунку при відстороненні в період з 02 січня 2021 року (наступний день після звільнення) по 03 березня 2022 року (останній день до поновлення на роботі позивачки) становить 42 днів. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає: 1019 грн 51 коп. (середньоденна заробітна плата за два місяці, які передують звільненню) * 42 робочі дні (за які здійснюється виплата середньої заробітної плати) = 42 819 грн 42 коп. При цьому, указаний розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначений без утримання податку й інших обов`язкових платежів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 9901/407/19 вказано, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. За частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Крім того, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. Таким чином, відповідно до вимог 1 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved