Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

Позиція сторін у справі У січні 2023 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до АТ КБ «Приват Банк» про відшкодування моральної шкоди у розмірі 17 000 000, 00 грн. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач розмістив у відділені банку АТ КБ «Приват Банк» депозитні вклади, які не повернуто, а тому стягнуті судовими рішеннями у справі № 757/24677/18-ц. Грошові кошти не повертались банком, у зв`язку із протиправними діями його працівників під час оформлення депозитів. Позивач вказує, що внаслідок таких протиправних дій він роками був позбавлений можливості розпоряджатися своїми коштами. Відзив на позов не надходив. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року у справі № 757/24677/18-ц стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] кошти за договором вкладу №On48631298 від 27.04.2005 року в сумі 24 197,89 Євро та проценти за цим вкладом - 714,67 Євро (за період з 28.04.2005 по 04.08.2005). Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] кошти за договором вкладу №On48631303 від 04.05.2005 року в сумі 31 045,77 Євро та проценти за цим вкладом - 879,49 Євро (за період з 05.05.2005 по 07.08.2005). Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] пеню в розмірі трьох процентів від суми невиконаного зобов`язання, на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» в сумі 1 083 418,57 грн. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] три проценти річних на підставі ст. 625 ЦПК України в сумі 1 083 418,57 грн. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в сумі 8 810 грн. В задоволенні іншої частини - відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 19 травня 2022 року у справі № 757/24677/18-ц рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року в частині стягнення трьох процентів річних на підставі ст.625 ЦК України у розмірі 1 083 418, 57 грн. змінено, стягнуто із АТ КБ «ПриватБанк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського 1-д, МФО 305299, код ЄДРПОУ 14360570) на користь [PERSON] три проценти річних на підставі ст.625 ЦК України за вкладами № On48631298 та № On48631303 у розмірі 5115,40 євро. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року в частині стягнення пені в розмірі трьох процентів від суми невиконаного зобов`язання на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 1 083 418,5 7 грн. скасовано і ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про стягнення пені. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в сумі 6 000, 00 грн. В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року залишено без змін. Сплачений АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 7 000, 00 грн компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Постановою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 757/24677/18-ц постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2022 року в частині позовних вимог [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення 3 % річних скасовано. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року в частині позовних вимог [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення 3 % річних змінено. Стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] 3 % річних за договором про депозитний вклад № On48631298 від 27 квітня 2005 року у розмірі 285 557,36 грн, за договором про депозитний вклад № On48631303 від 04 травня 2005 року у розмірі 366 128, 35 грн, а всього 651 685,71 грн. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2022 року в частині позовних вимог [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення процентів за договорами про депозитний вклад та судового збору змінено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] проценти за договором про депозитний вклад № On48631298 від 27 квітня 2005 року у розмірі 663,62 євро та за договором про депозитний вклад № On48631303 від 04 травня 2005 року у розмірі 860,78 євро. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір у розмірі 8 810 грн. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2022 року в частині позовних вимог [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення суми вкладів за договорами про депозитний вклад залишено без змін. Постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2022 року в частині позовних вимог [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» залишено без змін. Вказаними судовими рішеннями встановлено наступні обставини. 14 жовтня 2004 року та 28 жовтня 2004 року між [PERSON] і ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено договори банківських вкладів № On01631524 та № [NUMBER] , за якими позивач вніс до банку за кожним вкладом відповідно 158512,68 грн. та 203411,38 грн., строком на три місяці, які після закінчення терміну їх дії були переукладені та конвертовані. Так, 17 січня 2005 року і 31 січня 2005 року між позивачем і банком укладено наступні договори про депозитний вклад: № On01631625 на суму 31142,70 доларів США зі строком повернення до 18 квітня 2005 року під 11 % процентів річних та № On01631628 на суму 38912,20 доларів США зі строком повернення до 01 травня 2005 року під 11 % процентів річних. На виконання цих договорів банком видано відповідні меморіальні ордери. По закінченню терміну дії цих депозитних договорів із вкладом в доларах США позивач уклав з банком наступні строкові депозитні договори, з конвертацією у Євро: № Оn48631298 від 27 квітня 2005 року на суму 24 197,89 Євро під 11 % річних та № Оn48631303 від 04 травня 2005 року на суму 31045,77 Євро під 11 % річних строком на три місяці. Також встановлено, що по закінченню строку депозитних договорів № Оn48631298 та № Оn48631303 позивач 03 серпня 2005 року звернувся до ПриватБанку із заявою про повернення суми банківських вкладів з нарахованими процентами, однак банк відмовив у задоволені заяви посилаючись на відсутність обліку цих коштів в банку. При цьому банк не заперечуючи сам факт існування депозитних договорів № Оn48631298 та № Оn 48631303 зазначив, що останні оформлювались працівником цього банку - [PERSON] , відносно якого порушено кримінальну справу за ст.191 ч.5 КК України. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин). Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав власності, передбачено також частиною третьою статті 386 ЦК України (у тому числі прав на інші права, зокрема права вимоги до банку про повернення вкладу). Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону про захист прав споживачів). Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Враховуючи викладене, щодо відшкодування моральної шкоди за порушення цивільно-правового договору, зокрема, у справі про порушення банком зобов`язання з повернення вкладу Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати таке. У спорах про захист прав споживачів відшкодування моральної шкоди прямо встановлено спеціальним законом, який регулює відносини у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до правового висновку, викладеного в постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року в справі № 761/31065/14-ц (провадження № 6-37цс16), від 01 червня 2016 року в справі № 761/13926/15-ц (провадження № 6-2558цс15), від 28 вересня 2016 року в справі № 180/1179/15-ц (провадження № 6-1699цс16), від 13 березня 2017 року в справі № 761/14537/15-ц (провадження № 6-2128цс16), вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. Пункт 5 частини першої статті 4 Закону про захист прав споживачів передбачає, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Відповідно до пункту 19 частини першої статті 1 Закону про захист прав споживачів термін «продукція» у цьому Законі вживається в значенні - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. За змістом частини другої статті 22 Закону про захист прав споживачів при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Виходячи з аналізу наведених правових норм Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що порушення банком зобов`язання з повернення вкладу, незважаючи на умови укладеного договору, є недоліком продукції (неналежним наданням фінансової послуги) у розумінні законодавства про захист прав споживачів і відповідно до статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів має наслідком відшкодування моральної шкоди, завданої вкладникові таким неналежним наданням фінансової послуги. Під час розгляду справи судом не встановлено обставин недоліків продукції банку (неналежного надання фінансової послуги), які б спричинили позивачу шкоду у визначеному ним розмірі. Неповернення грошових коштів за договорами банківських вкладів відбулось внаслідок протиправних дій працівника банку [PERSON] , при цьому матеріали справи не містять доказів притягнення останнього до кримінальної відповідальності за вчинення таких дій. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову.

Outcome: dismissed