Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , що настала [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що після смерті [INFO] матері позивача [PERSON] відкрилася спадщина на яку він претендує як спадкоємець за законом. До складу спадкового майна після смерті [PERSON] входить житловий будинок [ADDRESS] , що належав їй згідно Технічного паспорту на будинок садибного типу виданого КП "Тетіївське бюро технічної інвентаризації" виконавчого комітету Тетіївської міської ради від 04.10.2022 року та згідно виписки з погосподарської книги, однак за життя право власності на нього [PERSON] не оформила. Після смерті матері позивач звернувся до державного нотаріуса Тетіївської державної нотаріальної контори з заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначене спадкове майно, на що йому було відмовлено, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу. За вказаних обставин, позивач [PERSON] не може реалізувати своє право на спадщину. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 12.04.2023 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання. У підготовче засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Безугла І.С. не прибули, представник позивача надала до суду заяву, в якій просить справу розглядати за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Тетіївської міської ради Гричанюк О.І. у підготовче засідання не прибув, через канцелярію суду подав заяву, у якій просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи подані сторонами заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі доказив їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 8). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок [ADDRESS] , що належав їй згідно Технічного паспорту на будинок садибного типу виданого КП "Тетіївське бюро технічної інвентаризації" виконавчого комітету Тетіївської міської ради від 04.10.2022 року та згідно виписки з погосподарської книги виданої П`ятигірським старостинським округом виконавчого комітету Тетіївської міської ради № 34 від 04.04.2023 року (а.с. 11, 13-20). Спадкоємцем за законом до майна померлої [PERSON] є її син [PERSON] , який позивачем по справі. Факт родинних відносин між позивачем та померлою [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 20.01.1972 року (а.с. 9). Згідно копії акту обстеження № 62 від 04.04.2023 року та довідки № 35 від 04.04.2023 року виданих П`ятигірським старостинським округом виконавчого комітету Тетіївської міської ради встановлено, що позивач [PERSON] проживав разом зі своєю матір`ю [PERSON] в [ADDRESS] , та після її смерті фактично прийняв спадщину вступивши в управління спадковим майном (а.с. 10, 12). На звернення позивача до державного нотаріуса Тетіївської державної нотаріальної контори Давидової С.М. з заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю документу, що встановлює право власності на вищезазначений житловий будинок (а.с. 21). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 1 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки позивач позбавлений можливості здійснити своє право на спадкування за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, таке право підлягає захисту в судовому порядку. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.09.2021року у справі № 227/3750/19. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, враховуючи наведені вище норми права, оцінюючи надані докази, приймаючи до уваги визнання відповідачем позову, встановивши фактичні обставини справи, а саме, що померлій [PERSON] належав житловий будинок [ADDRESS] , її спадкоємцем за законом є позивач, який спадщину прийняв, втім в позасудовому порядку позбавлений можливості оформити право власності на даний будинок у зв`язку з відмовою державного нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, а будь - яких інших спадкоємців, які б претендували на вказане майно судом не встановлено, тому це право позивача підлягає захисту судом шляхом його визнання. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved