Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» про визнання частково недійсним договору про відступлення права вимог. Позовні вимоги позивач обґрунтовує серед іншого тим, що 07.12.2018 між ним та ПАТ «Державний ощадний банк України» (надалі - банк) було укладено кредитний договір № 100-0143. Відповідно до умов цього кредитного договору банк надав [PERSON] кредит у сумі 50 000,00 грн, зі щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмipi 17,99 % річних, з кінцевим строком повернення до 07.12.2021, a позичальник ( [PERSON] ) зобов`язаний належним чином використати та повернути в передбачені кредитним договором строк кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі. Також, 07.12.2018 між [PERSON] та банком було укладено ще один кредитний договір № 99-0143. Відповідно до умов цього кредитного договору банк надав [PERSON] кредит у сумі 50000,00 грн, зі щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 17,99 % piчниx з кінцевим строком повернення до 07.12.2021, а позичальник ( [PERSON] ) зобов`язаний належним чином використати та повернути в передбачені кредитним договором строк кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі. При цьому, 01.12.2018 між банком та Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.АЙ.» було укладено договір добровільного страхування кредитів № 18.215040.1601-0286 (далі - договір страхування). Відповідно до договору страхування ТДВ «СК «Ю.Ес.АЙ.» приймало на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку, передбаченого умовами договору страхування, виплатити банку страхове відшкодування. Страховим випадком за договором страхування є факт первинного (першого у часі) виникнення збитків у страхувальника внаслідок невиконання/ часткового невиконання позичальниками понад 60 календарних днів своїх зобов`язань з повернення суми кредиту (або його частини) та/або сплати процентів за користування кредитом в строки та на умовах, що передбачені кредитним договором, з будь-яких причин. 3 27.10.2020 [PERSON] перестав виконувати належним чином свої зобов`язання за кредитними договорами № 100-0143 та № 99-0143 від 07.12.2018, у зв`язку з непередбачуваними фінансовими труднощами та допустив заборгованість за кредитними зобов`язаннями. У зв`язку з невиконанням [PERSON] своїх договірних зобов`язань перед банком щодо повернення кредитів та сплати процентів за користування кредитами понад шістдесят календарних днів, настали страхові випадки. Загалом вся сума заборгованості за кредитними договорами № 100-0143 та № 99-0143 від 07.12.2018 склала 60 835,53 грн. У січні 2021 року банком до ТДВ «СК «Ю.Ес.АЙ.» було подано заяви про настання страхового випадку у зв`язку з неналежним виконанням кредитних договорів № 100-0143 та № 99-0143 від 07.12.2018. Згідно з платіжними дорученнями № 29876 та № 29877 від 27.01.2021 ТДВ «СК«Ю.Ес.АЙ.» виплатило банку страхове відшкодування за зобов`язаннями [PERSON] в сумі 60 835,53 грн. 20.05.2021 між ТДВ СК «Ю.Ес.АЙ.» (первісний кредитор) та фізичною особою - підприємцем [PERSON] (новий кредитор) було укладено договір №01-05 про відступлення права вимоги (цесії). Відповідно до цього договору первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за укладеними договорами добровільного страхування кредитів. Посилаючись на наявність у неї права вимоги до [PERSON] на підставі зазначеного договору, ФОП [PERSON] звернулася до нього з позовом про відшкодування фактичних витрат у порядку регресу, який був прийнятий Івано-Франківським міським судом і на даний перебуває у ньому на розгляді (справа № 344/625/22). Позивач вважає, що договір № 01-05 про відступлення права вимоги (цесії) від 20.05.2021 (далі - договір № 01-05) є недійсним, оскільки: ТДВ СК «Ю.Ес.АЙ.», права вимоги перед боржниками якого безпосередньо випливають з його правового статусу суб`єкта правовідносин страхування - страховика, тобто спеціального суб`єкта, не мав права відступати це право вимоги фізичній особі, яка не має спеціального правового статусу суб`єкта страхової діяльності чи іншої фінансової установи; за своєю правовою природою спірний договір є договором факторингу, тобто договором про надання фінансової послуги, а відсутність ФОП [PERSON] у Державному реєстрі фінансових установ виключає можливість укладення з нею договорів про надання фінансових послуг. Також зазначається, що отримавши послугу фінансування у розмірі 340 000 (триста сорок тисяч) гривень, ТДВ СК «Ю.Ес.АЙ.» відступило на користь ФОП [PERSON] належні йому права вимоги до боржників, що виникли на підставі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» на загальну суму 5211953,86 грн. Таким чином, розмір грошових вимог, які перейшли за цим договором до ФОП [PERSON] , суттєво перевищує розмір фінансування, яке ТДК СК «Ю.Ес.АЙ.» отримало від ФОП [PERSON] . Різниця між сумою, яка може бути отримана ФОП [PERSON] від боржників при реалізації нею прав вимоги, та сумою фінансування становить 4 871 953 грн. Ураховуючи вищевказані обставини, позивач просить визнати недійсним договір про відступлення права вимоги (цесії) № 01-05 від 20 травня 2021, укладений між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» та фізичною особою - підприємцем [PERSON] у частині відступлення прав вимоги до [PERSON] та стягнути з відповідача на його користь всі понесені судові витрати. Крім того, при поданні позову, позивачем заявлено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які очікує понести позивач, до яких також включено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00грн. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 01.08.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати у порядку загального позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. 23.09.2022 до суду від представника відповідача ФОП [PERSON] - адвоката Бартосевича Б.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти заявлених вимог, з підстав викладених у відзиві. Ухвалою суду від 21.11.2022 підготовче провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай», про визнання частково недійсним договору про відступлення права вимоги - закрито, призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] та його представник у судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлялися. Представник позивача є користувачем сервісу «Електронний суд», відтак, має змогу самостійно відстежувати рух справи в суді. Представник відповідача ФОП [PERSON] - адвокат Бартосевич Б.В. у судове засідання не з`явився. При цьому, 18.05.2023 надав суду заяву про розгляд справи у відсутність представника відповідача, у задоволенні позову відмовити. Крім того, просив стягнути витрати на правовому допомогу на користь відповідача ФОП [PERSON] у розмірі 13600,00 грн., докази яких на суму 10100,00 грн знаходяться в матеріалах справи, решта доказів буде надана впродовж п`яти днів. Відповідач ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» уповноваженого представника в засідання суду не направив, про дату та час розгляду справи повідомлявся. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Як убачається із матеріалів, 07.12.2018 між [PERSON] та ПАТ «Державний ощадний банк України» (надалі - банк) було укладено кредитний договір № 100-0143. Відповідно до умов цього кредитного договору банк надав [PERSON] кредит у сумі 50 000,00 грн, зі щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмipi 17,99 % річних, з кінцевим строком повернення до 07.12.2021, a позичальник ( [PERSON] ) зобов`язаний належним чином використати та повернути в передбачені кредитним договором строк кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі. Також, 07.12.2018 між [PERSON] та ПАТ «Державний ощадний банк України» було укладено ще один кредитний договір № 99-0143. Відповідно до умов цього кредитного договору банк надав [PERSON] кредит у сумі 50000,00 грн, зі щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 17,99 % piчниx з кінцевим строком повернення до 07.12.2021, а позичальник ( [PERSON] ) зобов`язаний належним чином використати та повернути в передбачені кредитним договором строк кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі. 01.12.2018 між ПАТ «Державний ощадний банк України» та Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.АЙ.» було укладено договір добровільного страхування кредитів № 18.215040.1601-0286. Відповідно до п. 2.2 зазначеного договору страхування, ТДВ «СК «Ю.Ес.АЙ.» прийняло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку, передбаченого умовами договору страхування, виплатити банку страхове відшкодування. Згідно п.4.1 Договору, Страховим випадком за договором страхування є факт первинного (першого у часі) виникнення збитків у страхувальника внаслідок невиконання/часткового невиконання позичальником понад 60 календарних днів своїх зобов`язань з повернення суми кредиту (або його частини) та/або сплати процентів за користування кредитом в строки та на умовах, що передбачені кредитним договором, з будь-яких причин. 3 27.10.2020 [PERSON] перестав виконувати належним чином свої зобов`язання за кредитними договорами № 100-0143 та № 99-0143 від 07.12.2018. У зв`язку з невиконанням [PERSON] своїх договірних зобов`язань перед банком щодо повернення кредитів та сплати процентів за користування кредитами понад шістдесят календарних днів, настали страхові випадки. Загальна сума заборгованості за кредитними договорами № 100-0143 та № 99-0143 від 07.12.2018 склала 60 835,53 грн. У січні 2021 року ПАТ «Державний ощадний банк України» до ТДВ «СК «Ю.Ес.АЙ.» було подано заяви про настання страхового випадку у зв`язку з неналежним виконанням кредитних договорів № 100-0143 та № 99-0143 від 07.12.2018. Згідно з платіжними дорученнями № 29876 та № 29877 від 27.01.2021 ТДВ «СК«Ю.Ес.АЙ.» виплатило банку страхове відшкодування за зобов`язаннями [PERSON] на загальну суму 60 835,53 грн. Відтак, право вимоги на суму 60 835,53 грн перейшло до ТДВ «СК «Ю.Ес.АЙ.». 20.05.2021 між ТДВ СК «Ю.Ес.АЙ.» (первісний кредитор) та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] (новий кредитор) було укладено договір №01-05 про відступлення права вимоги (цесії). Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом частини першої статті 202 цього Кодексу правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, законодавством передбачений перелік підстав для визнання правочину недійсним. Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити, зокрема, наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Судом встановлено, що 20.05.2021 між ТДВ СК «Ю.Ес.АЙ.» (первісний кредитор) та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] (новий кредитор) було укладено договір №01-05 про відступлення права вимоги (цесії). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зроблено порівняльний аналіз договорів відступлення права вимоги та факторингу і зроблено правовий висновок такого змісту. Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)). Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 48)). З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються. За умовами договору №01-05 про відступлення права вимоги (цесії), первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за укладеними договорами добровільного страхування та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору (п.2.1 договору). Згідно із п.3.1.1. договору, права вимоги відступаються в розмірі заборгованості боржників перед первісним кредитором. Право вимоги переходить до нового кредитора з моменту перерахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитора, внаслідок чого новий кредитор набуває прав нового кредитора по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей, які виникли внаслідок заподіяння боржниками збитків страхувальникам первісного кредитора, які уклали договір страхування із первісним кредитором або третім особам (вимога відшкодування у порядку регресу заподіяного збитку в межах виплачених сум страхових виплат страхових відшкодувань) (п.3.1.3 договору). Відповідно до п.2.2 договору, загальний розмір заборгованостей боржників, права вимоги до яких відступається згідно даного договору складає 5 211 953,86 грн, згідно Реєстру прав вимог, що наведений у Додатку 1 до договору, у тому числі і за укладеними договорами добровільного страхування кредитів стосовно [PERSON] . Пунктом 4.1. договору, визначено, що ціна договору складає 340000,00грн. Згідно із квитанції від 20.05.2021 [PERSON] на виконання умов договору №01-05 про відступлення сплатила на користь ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай», грошові кошти у розмірі 340000,00грн. Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 51)). Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 57)). Договір відступлення прав вимоги за його ознаками є договором, за якими у зобов`язанні за вимогами ТДВ СК «Ю.Ес.АЙ.» за укладеним договором добровільного страхування кредитів замінено на нового кредитора ФОП [PERSON] . Відповідач не набув права здійснювати фінансові операції стосовно боржника, оскільки за умовами договору відступлення права вимоги у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за укладеними договорами страхування кредитів. Отже, такий договір не можна кваліфікувати як договір факторингу. Він є змішаним, бо містить елементи різних договорів (частина друга статті 628 ЦК України), зокрема ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (продавець продав, а покупець придбав право вимоги) і договору відступлення права вимоги (цесії) (первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору). Суб`єктний склад правочинів з відступлення права вимоги законом не обмежений, на відміну від договорів факторингу, однією зі сторін якого обов`язково має бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16). Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що даний договір відступлення права вимоги не є договором факторингу, адже він не містить ознак договору факторингу чи договору фінансових послуг. Цей договір не містить умов, які передбачали б передання грошових коштів новим кредитором в розпорядження первісному кредитору за плату, тобто умови договору не передбачають отримання прибутку, правовідносини сторін за спірними правочином не є відносинами у сфері факторингу. Оспорюваний правочин є купівлею-продажем прав вимоги та за своєю правовою природою є договором відступлення права вимоги, укладення якого регулюється статтями 512-519 ЦК України і суб`єктний склад на укладення якого не обмежений ні загальними, ні спеціальними нормами цивільного законодавства, тому наявність у відповідача як нового кредитора ліцензії, необхідної для здійснення фінансових послуг факторингу, не вимагається. Такий висновок суду відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постановах від 8 червня 2021 року у справі № 346/1305/19, від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 та не суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 11 грудня 2019 року у справі № 761/20611/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 465/647/11. Одночасно, слід зазначити, що висновки, висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, щодо застосування норм матеріального права, на підставі яких здійснюється правове регулювання відносин щодо укладення договорів відступлення права вимоги, слід застосовувати до спірних правовідносин з урахуванням правових висновків, що містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 та від 8 червня 2021 року у справі № 346/1305/19. Відповідно до частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, ураховуючи, що між сторонами укладено саме договір відступлення права вимоги, а не факторингу, крім того, суб`єктний склад вказаних договорів був дотриманий, відповідає вимогам закону, тому посилання позивача щодо укладений договір суперечить актами цивільного законодавства є безпідставними, під час укладення договору про відступлення права вимоги сторони дотримались вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинених правочинів, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, а доводи позивача про часткове визнання вказаного правочину недійсним, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а відтак суд вважає позов про визнання частково недійсним договору необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed