Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

[PERSON] , звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу у розмірі 6\~000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 31.07.2020 складає 166\~147, 80 грн; інфляційних втрат, які станом на 31.07.2020 становлять 27\~178, 29 грн; трьох відсотків річних, які станом на 31.07.2020 становлять 12\~955,19 грн; моральну шкоду у розмірі 10\~000,00 грн; збитків у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 6\~630,00 грн. В обґрунтування позову позивач зазначила, що в кінці червня 2013 року, вона, через свого чоловіка [PERSON] , надала у позику відповідачу грошові кошти в розмірі 6000 доларів США. Відповідач зобов`язався повернути позику за першою вимогою позивача. Оскільки, чоловік позивача [PERSON] та відповідач перебували у дружніх відносинах, договір позики у письмовій формі укладений не був, а факт передачі коштів підтверджується листуванням у мобільному додатку «Вайбер». 15.12.2017 року позивач звернулась до відповідача з вимогою повернення позики, однак останній кошти не повернув. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, позивач просить також стягнути з відповідача понесені збитки у вигляді інфляційних втрат у розмірі 27\~178, 29 грн та 3 % від простроченої суми, станом на 31.07.2020 в розмірі 12\~955,19 грн. Крім того, позивач стверджує, що внаслідок зазначених вище обставин, їй спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 10000,00 грн, яку вона просить стягнути з відповідача на її користь (справа №619/3528/21). Справа №619/3528/21 перебувала у провадженні судді Дергачівського районного суду Харківської області Остропільця Є.Р. відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи №619/3528/21 між суддями Дергачівського районного суду Харківської області від 16.07.2021 (а.с. 45). Ухвалою судді від 05.08.2021 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (а.с. 48). 28.08.2021 відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву у якому позов [PERSON] не визнав, обґрунтовуючи тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження укладення між ними договору позики. Крім того, просить врахувати, що позивач звернулась з даним позовом поза межами строків позовної давності, у зв`язку з чим подав заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 51, 52-53). 20.09.2021 позивач надіслала до суду відповідь на відзив, у якому зазначила, що факт отримання грошових коштів підтверджується матеріалами справи, вказує на відсутність підстав для застосування строку позовної давності (а.с. 69-80). Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 12.01.2022 задоволено клопотання позивача про витребування доказів (а.с.114-115). Розпорядженням Голови Верховного Суду №10/0/9-22 від 16.03.2022 року Котелевському районному суду Полтавської області визначено територіальну підсудність справ Борівського районного суду Харківської області та Дергачівського районного суду Харківської області. Згідно з частиною 7 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» відповідне рішення є підставою для передачі усіх справ, які перебували на розгляді суду, територіальна підсудність якого змінюється. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Котелевського районного суду Полтавської області від 21.11.2022 на розгляд судді Калиновської Л.В. надійшла цивільна справа №619/3528/21, провадження №2/535/842/22 (а.с. 132). Розпорядженням керівника апарату Котелевського районного суду Полтавської області «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» від 25.01.2023 №201, через припинення суддею Калиновською Л.В. виконання повноважень судді Котелевського районного суду Полтавської області у зв`язку із закінченням строку її відрядження з Дергачівського районного суду Харківської області, у провадженні якої перебувала вказана справа, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 619/3528/21 (а.с. 134). Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Котелевського районного суду Полтавської області від 25.01.2023 справа № 619/3528/21 надійшла на розгляд судді Шолудько А.В. (а.с. 135). Ухвалою судді від 22.03.2023 справу №619/3528/21 прийнято до свого провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 138). Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, в тому числі відповідач у порядку ч.5 ст.130, ч. 11 ст. 128 ЦПК України (а.с. 140-142, 143, 144, 145, 146). Позивач [PERSON] 01.05.2023 подала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити (а.с. 147). Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Крамаренко В.П. про причини неявки суд не повідомили, заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та клопотання про відкладення розгляду справи до суду не подали. Відповідач повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином, шляхом направлення судової повістки на адресу його зареєстрованого місця проживання, проте судова повістка повернулася до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно з частиною першою статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 7 ст. 128 ЦПК днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. На підставі частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд вирішив можливим розглянути справу у спрощеному позовному провадженні за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у справі доказів. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] стверджує, що в кінці червня 2013 року, між нею та відповідачем відбувся договір позики, укладений в усній формі, на виконання якого вона, через свого чоловіка [PERSON] , надала відповідачу позику в розмірі 6000 доларів США. Однак, відповідач ухиляється від повернення коштів на її вимогу. Згідно ст. 11 ЦК України договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Нормою ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. На підставі ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 р. у справі № 464/3790/16-ц. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 р. у справі № 6-79цс14, від 13.12.2017 р. у справі № 6-996цс17 та постановах Верховного Суду від 25.03.2020 р. у справі № 569/1646/14-ц та від 14.04.2020 р. у справі № 628/3909/15. Нормою ч. 3 ст. 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких міститься вимога про те, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «реальним (від латинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії». Разом з тим, надані позивачем на підтвердження факту укладення договору позики, роздруківки з застосунку для дзвінків і обміну повідомленнями «Viber», не можуть бути підтвердженням укладення між сторонами договору позики, оскільки з їх змісту неможливо встановити інформацію щодо досягнення сторонами істотних умов договору позики, фіксацію факту передачі позивачем відповідачу грошових коштів, чи факту отримання відповідачем коштів від відповідача, відсутні будь-які ідентифікуючі осіб дані (а.с. 21-25). Також, згідно з довідкою ДОП Дергачівського ВП № 3 Харківського районного управління поліції № 3 ГУНП в Харківській області капітана поліції Д.Фатуллаєва, затвердженої начальником Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області 25.11.2020, перевіркою по матеріалу № 12947 від 20.11.2020 року за заявою [PERSON] встановлено, що у 2014 року, заявниця дізналась від свого чоловіка, що він у 2013 році дав у позику своєму знайомому [PERSON] кошти в сумі шість тисяч доларів США. Враховуючи викладене, перевірку по матеріалу № 12947 від 20.11.2020 припинено, та оскільки в даному випадку виникли цивільно-правові відносини, [PERSON] рекомендовано звернутися до суду (а.с. 119). Враховуючи викладене, надані позивачем докази на підтвердження обставин позовних вимог, \~не можуть бути підтвердженням виникнення між сторонами договірних відносин, та свідченням у свою чергу, про боргові зобов`язання відповідача перед позивачем, у розумінні ст.ст. 1046, 1047 ЦК України. Суд враховує також обставину, яка в свою чергу зазначена у позовній заяві позивачем, що кошти в сумі 6000 доларів США відповідач отримав через чоловіка позивача [PERSON] . Одночасно позивачем не доведено, належність їй цих коштів, а також того, що грошові кошти отримувались відповідачем від [PERSON] саме у якості боргу. Інших підтверджень щодо існування між сторонами відносин, що мають правову природу позики, матеріали справи не містять. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі\~№ 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18). Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оскільки, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд, приймаючи до уваги визначений ЦПК України принцип змагальності сторін, дійшов висновку про те, що позовна вимога [PERSON] про стягнення з відповідача боргу у розмірі 6000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 31.07.2020 складає 166\~147,80 грн, є необґрунтованою, та такою, що задоволенню не підлягає, оскільки обставини, на які посилається позивач, є недоведеними в ході розгляду справи. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних витрат, трьох відсотків річних, моральної шкоди суд зазначає наступне. Так, у\~статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказано, що приписи\~статті 625 ЦК України\~поширюються на всі види грошових зобов`язань, також Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01червня 2016 року у справі № 910/22034/15, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. З огляду на те, що факт укладення договору позики між сторонами є недоведеним у ході судового розгляду, тому між сторонами відсутні будь-які зобов`язання щодо виконання цього договору, оскільки неукладений правочин не породжує жодних цивільних правовідносин, а значить він і не породжує для сторін правочину будь-яких прав та обов`язків. Таким чином, відсутні правові підстави на застосування наслідків порушення зобов`язання, відповідно до\~статті 625 ЦК України. Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно зі ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. З огляду на наведені правові висновки суд відмовляє в задоволенні позову в частині вимог щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки не встановлено наявності між сторонами будь-яких договірних зобов`язань, та їх порушення зі сторони відповідача, що в свою чергу могли б привести до моральних страждань позивача. Крім того, позивач звернулася до суду із вимогою про стягнення грошових коштів, сплачених нею за послуги з надання професійної юридичної допомоги в розмірі 6630,00 грн. Суд зазначає наступне. Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правову допомогу. Отже,\~плата за юридичні послуги належить до судових витрат, пов`язаних із розглядом справи. За змістом зазначених норм\~за своєю правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством. Витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним\~процесуальним законом;\~їх не можна визнати збитками чи шкодою\~у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. Аналогічну правову позицію закріплено у постановах Верховного Суду України від 20.05.2009 у справі № 6-3261св08, від 27.01.2010 у справі № 6-11633св09, від 03.02.2010 у справі № 6-15773св09. У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні,\~не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (пункт 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 462/6473/16-ц за провадженням № 14-400 цс 18, пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц за провадженням № 14-447цс19, пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 489/5045/18 за провадженням № 14-191 цс 19). Отже, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги не є тотожними реальним збиткам\~(грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не\~\~набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог [PERSON] , судові витрати, понесені позивачем, покладаються на позивача. Відповідач про понесення ним судових витрат не повідомляв.

Outcome: dismissed