Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить зобов`язати Житомирську міську раду провести приватизацію квартири [ADDRESS] , на неї та членів її сім`ї: чоловіка [PERSON] і сина [PERSON] . При цьому посилається на те, що вона та її родина вселились у вищезазначену квартиру в листопаді 1995 року на підставі спільного рішення профспілкової організації ВАТ «ПМК-5». До теперішнього часу позивач з сім`єю проживають у вищезазначеній квартирі, зареєстровані за місцем проживання в ній та сплачують комунальні послуги. Разом з тим, на вказану квартиру позивачу ордер не видавався, іншого житла позивач з сім`єю не мають. Відповідачем відмовлено позивачу у передачі вказаної квартири у приватну власність в порядку приватизації. Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира від 03.03.2023 року цивільну справу передано на розгляд до Богунського районного суду м. Житомира. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 28.03.2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 24.04.2023 року ухвалено проводити розгляду справи за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без її участі, а також відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Треті особи в судове засідання не з`явилися, про причини неявки не повідомили, надали заяви, в яких просять задовольнити позов. Вислухавши пояснення позивача, її представника та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до протоколу спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету філіалу №5 ОДКП «Будівельник» від 06.10.1995 року №9, [PERSON] , яка перебуває на квартирному обліку з 1987 року в позачерговій черзі за №1, як молодий спеціаліст, виділено двокімнатну квартиру [ADDRESS] за згодою [PERSON] із зняттям з черги. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 29.03.2004 року по справі №2-1887/04, яке набрало законної сили, визнано за [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS] . Вищевказаним рішенням суду встановлено, що ВАТ «ПМК-5» на принципах дольової участі приймало участь в будівництві будинку [ADDRESS] . У відповідності до ст. 52 ЖК України адміністрація та профспілковий комітет підприємства мав право своїм спільним рішенням надавати громадянам жилі приміщення вказаного будинку. Позивачка відповідно до рішення спільного засідання профкому та адміністрації ВАТ «ПМК-5» м. Житомира від 06.10.1995 року, яка в той час перебувала в позачерговій черзі на отримання житла під №1 отримала 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] . Рішенням спільного засідання профкому та адміністрації ВАТ «ПМК-5» м. Житомира від 09.08.1999 року за №5 попереднє рішення про розподіл квартир залишено без змін. Вказане рішення в судовому порядку не оскаржувалось. З матеріалів справи вбачається, що позивачка дійсно в 1995 році вселилась в квартиру [ADDRESS] з дозволу спільного рішення адміністрації ВАТ «ПМК-5» та профкому підприємства та користується ним разом з членами своєї сім`ї по теперішній час, оплачує вартість спожитої електроенергії, приймає участь в проведенні поточного ремонту житла та інше, а отже набула право користування вказаним жилим приміщенням з моменту його отримання. Рішенням Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 01.12.2021 року №1377, надано дозвіл на постійну реєстрацію місця проживання [PERSON] , склад сім`є три особи (вона, чоловік [PERSON] , 1964 р.н., син [PERSON] , 1997 р.н.) за адресою: [ADDRESS] . 11.01.2023 року позивач звернулася до Житомирської міської ради із заявою на приватизацію житла та надала відповідні документи, а також зазначила, що ордер на вселення до квартири у 1995 році не видавася. Листом Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 18.01.2023 року позивача повідомлено про те, що питання приватизації квартири за вищевказаною адресою не може бути прийнято до розгляду без копії ордеру або архівного витягу про надання жилої площі. Через відмову відповідача передати у приватну власність позивачу квартиру, остання вважає, що відбулося порушення її конституційних та житлових прав на отримання житла у приватну власність шляхом його приватизації. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України закріплено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ст. 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир державного житлового фонду, які перебувають у власності територіальних громад. Відповідно до ст.345 ЦК України фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир на користь громадян України. Відповідно до ст. 3 вказаного Закону приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир. Частиною 1 ст. 8 вказаного Закону закріплено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними, зокрема, органами місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 10 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач, як наймач, має право на отримання у приватну власність займаної нею та членами її сім`ї чоловіком та сином, квартири [ADDRESS] шляхом її приватизації, а відмова відповідача у реалізації нею такого права є такою, що суперечить Конституції України, Житловому і Цивільному кодексу України та нормам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідач є органом, уповноваженим на передачу квартир громадянам у приватну власність в порядку приватизації. Житомирська міська рада при здійсненні процедури приватизації керується, зокрема, «Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 р. № 396. Вказаним Положенням передбачено, що до переліку документів, зазначених у його пункті 18, громадянами має бути поданий ордер на житлове приміщення, яке вони виявили намір приватизувати. Проте, у разі відсутності ордера у особи, даний нормативно-правовий акт не містить вказівок, яким чином має діяти орган, уповноважений на передачу квартир у власність громадян шляхом приватизації, що стало підставою для відмови відповідачем у передачі позивачу квартири у приватну власність. Суд зауважує, що Конституція України за юридичною силою є найвищим нормативно-правовим актом, норми якої є нормами прямої дії. Чинний Житловий кодекс та Цивільний кодекс України, якими гарантовано право громадянам на приватизацію їхніх квартир, є другими за юридичною силою нормативно-правовими актами після Конституції. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» є третім за юридичною силою в ієрархії нормативно-правових актів, яким також гарантовано позивачу право на отримання у власність шляхом приватизації належної їй квартири. Натомість, «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затверджене наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, є найнижчим за юридичною силою актом у ієрархії правових актів даного інституту правовідносин. Відповідно до ч. 7 ст. 10 ЦПК України у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. Суд критично оцінює посилання відповідача на п. 18 вищевказаного Положення в частині вимоги про надання позивачем копії ордера, якого вона не отримувала, та вважає цю позицію такою, що порушує житлові права позивача і не відповідає вимогам правових актів, що мають вищу юридичну силу, а надто Конституції України. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме\~від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні Європейській суд з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Судом встановлено, що у спірну квартиру [PERSON] вселилася разом із сім`єю на законних підставах - з дозволу адміністрації та профкому філіалу №5 ОДКП «Будівельник» від 06.10.1995 року і з того часу постійно в ній проживає, на підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №1377 від 01 грудня 2021 року їй надано дозвіл на постійну реєстрацію місця проживання у зазначеній квартирі, вона несе витрати з її утримання. Законність проживання [PERSON] у спірній квартирі відповідачем не оспорена, вимоги про усунення перешкод у користуванні зазначеним житлом відповідач протягом усього часу проживання позивача не заявляв. Іншого житла позивач не має, що свідчить про те, що вона має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому його «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції. Згідно положень частини 10 статті 8 у прив`язці до пункту 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, а тому посилання відповідача на те, що позивач не має права на приватизацію згідно з положенням ст. 58 Житлового кодексу України, оскільки не надала ордеру, є безпідставним. Таким чином, дії Житомирської міської ради порушують конституційне право [PERSON] на приватизацію житла у встановленому законом порядку. З огляду на наведене суд приходить до висновку про наявність підстав для захисту вимог позивача щодо реалізації свого права на приватизацію та задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved