Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

Позивач [PERSON] 14.03.2023 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що 14.04.2021 відповідач [PERSON] позичила з каси його магазину кошти у розмірі 31000 грн. Вони уклали усний договір позики, на підставі чого відповідач власноруч написала позивачу розписку та зобов`язувалася повернути йому борг за пів року, тобто до 14.02.2022. Проте у зазначений у розписці термін відповідач борг не повернула, неодноразові зверненні позивача з вимогою повернути борг позитивних результатів не дали, а тому позивач просить стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за договорами позики з урахуванням індексу інфляції у розмірі 39 053,29 грн., 3% річних у розмірі 998,79 грн., судові витрати у розмірі 1098,60 грн. та моральну шкоду у розмірі 1500 грн. Ухвалою суду від 15 березня 2023 року провадження у справі було відкрито та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 28 березня 2023 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому остання зазначила, що копію ухвали разом із позовною заявою та додатками нею було отримано 16.03.2023. Жодних грошових коштів у борг у позивача чи у будь-якої іншої особи вона не брала. Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог до позову надано копію розписки, проте остання не містить конкретних ідентифікуючих відомостей про позикодавця та позичальника, відомостей про передачу позивачем чи взагалі будь-якою особою їй грошових коштів та отримання нею цих грошових коштів, конкретної дати їх повернення. Тобто, угода, якою позивач обґрунтовує позовні вимоги не відповідає вимогам статті 1047 ЦК України та не підтверджує факт укладення договору позики між ними. Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог. Однак, позивач не надав жодних переконливих доказів на підтвердження факту передачі їй грошових коштів в якості позики, яку він вимагає повернути. Вважає позовні вимоги [PERSON] до неї про стягнення боргу за договором позики від 14.08.2021 з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, а також судового збору та комісії за послуги банку (яка не є судовими витратами в розумінні ст. 133 ЦПК України) не підлягають задоволенню, просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до неї, [PERSON] , про стягнення боргу за розпискою. У судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги викладені у позові підтримав у повному обсязі. Додатково зазначив, що [PERSON] написала розписку на ту частину коштів які вона була ще винна, оскільки брала у борг набагато більшу суму. Після написання розписки її чоловік по осені 2021 року частково віддав кошти у сумі 4000 грн., решту обіцяв повернути у найближчий час, проте цього не сталося. На неодноразові прохання повернути борг, відповідач не реагувала та і взагалі не брала слухавки. Оригінал розписки позивач зберігав, остання була написана йому безпосередньо. Ніяких її особистих речей він не викрадав, як говорила відповідач. Тай це не доведено жодним доказом. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, вказавши про наступне. Розписка, яку позивач [PERSON] додав до матеріалів справи адресувалася не йому, а іншій особі. Їй невідомо яким чином дана розписка потрапила до позивача. Кому адресувалася ця розписка відповідач не бажала говорити. Повідомила про те, що в неї була викрадена жіноча сумочка з її особистими речами де і була ця розписка. Проте до органів поліції із заявою вона не зверталася, бо не мала надії що вони знайдуть крадія. Кошти вона у позику в [PERSON] не брала і ніяким трудових відносин з ним на момент написання розписки не мала. Деякий період часу працювала в нього, але не на момент написання розписки. Представник відповідача [PERSON] адвокат Руль М.І. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] з підстав недоведеності. Додатково зазначила, що зміст розписки не відповідає нормам ЦПК і невідомо її походження, оскільки її довіритель не мала ніяких трудових відносин з позивачем. Зміст розписки та її написання у судовому порядку не оспорювалися. Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК). Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (чч.1 та 2 ст. 77 ЦПК). Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Учасникам роз`яснені судом права та обов`язки. Особа, яка подає позовну заяву, вправі очікувати від суду застосування вказаних норм процесуального законодавства, які надають їй право звернення з позовом із можливістю подальшого вирішення процесуальних питань щодо визначення предмета доказування, надання та витребування доказів в установленому порядку. Застосування принципу пропорційності при здійсненні судочинства вимагає такого тлумачення процесуального закону, яке б гарантувало особі право на судовий захист, зокрема звернення з позовною заявою до суду відповідно до приписів ч. 1 ст. 4 ЦПК, оскільки держава не вправі обмежувати права особи, не маючи на меті захист суспільних інтересів. Цивільно-процесуальний закон детально регламентує строки подання доказів, що, об`єктивно, мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування. Зокрема, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч. 2 ст. 83 ЦПК), а відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Тобто, закріплення нормами ЦПК строку на подання доказів дозволяє вже на початку судового провадження визначитися із тактикою та стратегією ведення процесу, спрогнозувати поведінку свого процесуального опонента, визначитися із фактами, які не потребують доказування тощо. Проте, клопотань щодо встановлення походження, належності підпису чи написання відповідачкою [PERSON] розписки, шляхом призначення експертиз, від останньої до суду не надходило. Суд вислухавши учасників, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, встановив наступне. Згідно дослідженої в судовому засіданні розписки, [PERSON] взяла у борг 31 000 (тридцять одну тисячу) гривень з 14.08.2021 на пів року, тобто до 14.02.2022 (а.с. 5). Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. У своїх постановах від 18.09.2013 у справі №6-63цс13, від 2.07.2014 у справі №6-79цс14, від 13.12.2017 у справі №6-996цс17 ВСУ сформульовано позицію про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У судовому засіданні при наданні пояснень відповідач [PERSON] вказала про написання такої розписки, але не позивачу [PERSON] , а третій особі, проте не змогла спростувати сказане доказами. Відповідачка хоч і не заперечувала факт написання розписки, проте заперечувала як отримання у борг будь-яких коштів, так і зобов`язання повернути їх позивачу, а тому укладення між сторонами договору позики вважала таким, що не відбувся. Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, про що зазначав у своїй постанові ВСУ від 19.05.2021 № 128/891/20-ц. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем за відсутності належних і допустимих доказів, визначених ч. 2 ст. 76 ЦПК, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо). Посилання відповідача та її представника на те, що у спірній розписці відсутнє ім`я позикодавця, не спростовує наявність боргових зобов`язань, оскільки у розписці вказана дата її написання та виконання зобов`язання. Положеннями ст. 545 ЦК визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. З наданої позивачем розписки вбачається, що між сторонами був укладений договір позики від 14.08.2021, згідно якого, відповідач зобов`язався повернути позивачу борг в сумі 31 000 грн. за пів року (6 місяців), тобто до 14.02.2022. Отже, установивши, що зобов`язання [PERSON] про повернення позивачу суми боргу підтверджуються наявною в останнього письмовою розпискою, умови якої щодо повернення коштів, отриманих у позику, позичальниця не виконала, суд дійшов висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача суму боргу, обумовлену договором позики. Взяті на себе зобов`язання за договором позики позичальник [PERSON] не виконала, позичені кошти позикодавцю у встановлений строк не повернула. У судовому засіданні позивачем [PERSON] було сказано про те, що чоловік відповідачки після написання розписки частково сплатив борг за останню у сумі 4000 грн. Тому, суд рахує за необхідне здійснити перерахунок боргу шляхом зменшення її суми на 4000 грн., в результаті сума боргу яка підлягає стягненню з позивача дорівнює 27000 грн. Відповідно до ст. 1050 ЦК якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Кодексу. Стаття 625 ЦК встановлює, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Відповідні індекси інфляції, для обрахунку, отримано за даними газети "Урядовий кур`єр". Згідно проведеного розрахунку суми 27000 грн., судом було перераховано інфляційне збільшення боргу за період з 15.02.2022 по лютий 2023, що становить 392 дні - 7252 грн. 25 коп. та сума, що підлягає стягненню три проценти річних, що становить 870 грн. У своїх позовних вимогах позивач [PERSON] просить стягнути на його користь з відповідача [PERSON] грошові кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 1500 грн. Проте, у судовому засіданні не знайшло своє підтвердження та не підкріплено письмовими доказами, понесення позивачем моральної коди. У зв`язку з чим у цій частині суд відмовляє у задоволенні вимоги. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК, з відповідача на користь позивача у повернення підлягає стягненню судовий збір. Враховуючи, що позов задоволено частково, а саме на 85%, то стягненню підлягає судовий збір (позов задоволено на суму 35122 грн. 25 коп., позивач просив стягнути 41552 грн. 08 коп.) у розмірі 912 грн. 56 коп. Нормами ЦПК не передбачено стягнення комісії за послуги банку. На підставі викладеного,

Outcome: partial