Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

У лютому 2022 року Керівник Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державне підприємство «Київська лісова науково-дослідна станція», про усунення перешкод користування майном, скасування наказу, рішення про державну реєстрацію права власності, повернення земельної ділянки. Заявлені позовні вимоги обґрунтував тим, що Бучанською окружною прокуратурою Київської області під час опрацювання відомостей, отриманих з метою встановлення наявності підстав для вжиття заходів представницького характеру в інтересах держави в суді, виявлено факти порушення вимог земельного та лісового законодавства, допущених під час відведення земельної ділянки, яка знаходиться в межах Горенської сільської ради, у приватну власність фізичної особи за рахунок земель лісового фонду. Так,\~наказом Головного\~управління Держземагентства\~у Київській\~області (відповідно\~до постанови\~Кабінету Міністрів\~України №\~5\~від 14.01.2015\~«Про утворення\~територіальних органів\~Державної служби\~з питань\~геодезії,\~картографії та\~кадастру» Головне\~управління Держгеокадастру\~у Київській\~області \~є правонаступником\~Головного управління\~Держземагентства у\~Київській області)\~№ КИ/3222482400:03:006/00012425\~від 17.01.2014\~затверджено проект\~землеустрою щодо\~відведення земельної\~ділянки у\~власність [PERSON] , загальною площею 0,1050 га (кадастровий номер 3222482400:03:006:5062) для ведення садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (на час звернення з позовом - Бучанського району), нормативно-грошова оцінка земельної ділянки становить 4 491,44 грн. Державним реєстратором Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Лещук А.О. прийнято рішення від 03.02.2014 № 10599036 про державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482400:03:006:5062 площею 0,1050 га, для ведення індивідуального садівництва (номер об`єкта нерухомого майна 284576932224). В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 640 від 04.03.2014 [PERSON] відчужила земельну ділянку з кадастровим номером 3222482400:03:006:5062 площею 0,1050 га для індивідуального садівництва на користь [PERSON] . Крім того, в подальшому на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2430 від 24.12.2014 [PERSON] відчужив земельну ділянку з кадастровим номером 3222482400:03:006:5062 площею 0,1050 га для індивідуального садівництва на користь [PERSON] . [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1164 від 04.05.2016 в свою чергу відчужила оспорювану земельну ділянку з кадастровим номером 3222482400:03:006:5062 на користь [PERSON] . В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 859 від 28.08.2020 [PERSON] відчужив земельну ділянку з кадастровим номером 3222482400:03:006:5062 на користь [PERSON] , який і є останнім власником. Відповідно до рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Збирит О.В. від 28.08.2020 № 53810670 за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482400:03:006:5062 загальною площею 0,1050 га, що розташована на території Горенської сільської ради Києво- Святошинського району Київської області, для ведення індивідуального садівництва (номер запису про право власності: 37948188, дата державної реєстрації: 28.08.2020). Як вказано позивачем, наказ Головного управління Держземагентства у Київській області № КИ/3222482400:03:006/00012425 від 17.01.2014 та подальша реєстрація права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482400:03:006:5062 прийняті з порушеннями земельного та лісового законодавства, оскільки остання відноситься до земель лісового фонду, у зв`язку з чим, наказ органу виконавчої влади підлягає визнанню недійсним, рішення про державну реєстрацію - скасуванню, а земельна ділянка підлягає поверненню у державну власність. Так, за інформацією Державного підприємства «Київська лісова науково-дослідна станція» № 186 від 18.07.2019 та № 130 від 14.06.2021, № 240 від 06.10.2021 земельна ділянка з кадастровим номером 3222482400:03:006:5062, загальною площею 0,1050 га розташована на землях лісогосподарського призначення в кварталі 53, виділ 16 за матеріалами лісовпорядкування 2014 року, виділ 14 за матеріалами лісовпорядкування 2003 року Першотравневого лісництва ДП «Київська ЛНДС» згідно з планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування. Як вказано в позовній заяві, факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування: проектом організації і розвитку лісового господарства 1993 року, 2003 року, 2014 року, в тому числі пояснювальною запискою, протоколом другої лісовпорядної наради та викопіюванням з планшету № 1, 2003 та 2014 років. Окрім того, за інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 05.12.2019 № 701 та від 20.10.2021 № 890 та доданими до неї фрагментами з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу № 53 і його таксаційних відділів Першотравневого лісництва ДП «Київська ЛНДС», що також підтверджує факт віднесення вказаної земельної ділянки до земель державного лісового фонду. Аналізуючи правові норми, позивача вказав, що вилучення земельних лісових ділянок із постійного користування спеціалізованих лісогосподарських підприємств для нелісогосподарських потреб відносилось до виключної компетенції Кабінету Міністрів України. Згідно листа Кабінету Міністрів України від 06.05.2021 № 14698/0/2-21 вбачається, що рішень про погодження зміни цільового призначення, вилучення із державної власності та передачі у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером 3222482400:03:006:5062 загальною площею 0,1050 га останніми не приймалися. Також позивачем вказано, що під час реєстрації права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482400:03:006:5062 порушено порядок зміни цільового призначення, оскільки проект землеустрою щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки відсутній, погодження на зміну цільового призначення Державним агентством лісових ресурсів України та Кабінетом Міністрів України не надавалось, що підтверджується листами № 12-12/5822-21 від 27.07.2021 та № 14698/0/2-2106.05.2021. Тобто, на думку позивача, наказ Головного управління Дерземагентства у Київській області за № КИ/3222482400:03:006/00012425 від 17.01.2014 про передачу у приватну власність [PERSON] спірної земельної ділянки виданий всупереч ст. ст. 20, 56, 84, 122, 142, 149 Земельного кодексу України (далі ЗК України), ст. ст. 45, 47, 48, 54, 57 Лісового кодексу України (далі ЛК України), у зв`язку з чим останній підлягає визнанню судом недійсним. Зайняття земельної ділянки лісового фонду з порушенням\~ЗК України\~та\~ЛК України\~треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави та титульного володільця. У такому разі, на думку прокурора, позовну вимогу про витребування земельної ділянки слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки лісового фонду. Враховуючи, що на думку позивача, передача спірної земельної ділянки відбулась незаконно, то рішення державного реєстратора від 28.08.2020 за індексним номером 53810670 про державну реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1050 га з кадастровим номером 3222482400:03:006:5062 має бути скасовано в судовому порядку з одночасним припиненням речових прав [PERSON] на оспорювану земельну ділянку відповідно до ст. ст. 16, 391 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст. 152 ЗК України, ст. ст. 26, 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Зазначено, що на час звернення прокурора до суду з даним позовом, власником спірної земельної ділянки є держава в особі Київської обласної державної адміністрації, оскільки земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту, а саме: с. Мощун Бучанського району Київської області, що підтверджується інформацією Гостомельської селищної ради № 03-02/4429 від 08.10.2021. Київська обласна державна адміністрація листом від 16.07.2021 за № 443 повідомила прокуратуру про те, що заходи щодо повернення оспорюваної земельної ділянки державною адміністрацією не вживалися. Позивачем зазначено, що сам факт не звернення до суду Київської обласної державної адміністрації з позовом в інтересах держави, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний уповноважений державою орган неналежно виконує свої повноваження щодо усунення перешкод у користуванні і розпорядженні землями лісового фонду, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави в особі Київської обласної державної адміністрації та для звернення до суду з позовом, що відповідає нормам цивільного законодавства і практиці Європейського суду з прав людини. Позивач просив\~суд усунути\~перешкоди у\~здійсненні Київською\~обласною державною\~адміністрацією права\~користування та\~розпорядження земельною\~ділянкою лісового\~фонду з\~кадастровим номером\~3222482400:03:006:5062\~площею 0,1050\~га,\~яка розташована\~на території\~Горенської сільської\~ради Києво-Святошинського\~району Київської\~області (на\~час звернення\~з позовом\~ Бучанського\~району Київської\~області)\~шляхом визнання\~недійсним наказу\~Головного управління\~Держземагентства у\~Київській області\~№ КИ/3222482400:03:006/00012425\~від 17.01.2014\~про затвердження\~проекту землеустрою\~та надання\~земельної ділянки\~у власність\~ [PERSON] , загальною площею 0,1050 га (кадастровий номер 3222482400:03:006:5062) для ведення садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (на час звернення з позовом - Бучанського району); усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду площею 0,1050 га, яка розташована в адміністративних межах Горенської сільської ради Києво-Святошинського району (на час звернення з позовом Бучанського району) шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.08.2020 за індексним номером 53810670 з одночасним припиненням речових прав [PERSON] на\~земельну ділянку з кадастровим номером 3222482400:03:006:5062 площею 0,1050 га для індивідуального садівництва, розташовану на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (на час звернення з позовом - Бучанського району); усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду з кадастровим номером 3222482400:03:006:5062 шляхом її повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння [PERSON] ; стягнути з відповідачів на користь Київської обласної прокуратури судовий збір. 22.02.2022 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у даній справі. 22.09.2022 року представником Головного управління Держгеокадастру у Київській області подано до суду відзив на позов за вх. № 29301. Відповідно до заперечень, викладених у відзиві, Головне управління зазначило, що оспорюваний наказ є ненормативним правовим актом, який вичерпує свою дію внаслідок його виконання, тому його скасування та/або визнання недійсним не породжує наслідків для власників земельних ділянок. Крім того, представник Головного управління вказав про відсутність законних підстав для відмови у видачі наказу від 17.01.2014 за № КИ/3222482400:03:006/00012425 про затвердження документації із землеустрою та надання у власність [PERSON] спірної земельної ділянки. Крім того, правомірність набуття відповідачами права власності на земельну ділянку підтверджена належними правовстановлюючими документами, фактом державної реєстрації такого права. Крім того, відповідачі є добросовісними набувачами земельної ділянки, оскільки набули право власності на підставі чинних і ніким не оспорюваних договорів купівлі-продажу на оплатній основі. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву за вх. № 36171, відповідно до якого заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні. Зазначив, що прокурором не було доведено підстав для представництва держави у спірних правовідносинах. Більш того, відсутнє підтвердження, що Державне підприємство «Київська лісова науково-дослідна станція» було постійним землекористувачем спірного об`єкта, і що спірна земельна ділянка віднесена до земель лісогосподарського призначення. Також відповідач зазначив, що прокурор обрав неналежний спосіб захисту прав. 16.11.2022 позивачем подана до суду відповідь на відзив за вх. № 37747, відповідно до якої зазначено, що прокурором обрано вірний спосіб захисту, а саме пред`явлення до суду негаторного позову, оскільки спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення та будь-яким органом державної влади чи місцевого самоврядування жодних рішень про її вилучення з державного лісового фонду і з постійного користування спеціалізованого лісогосподарського підприємства не приймалось. Прокурор вказав, що оскільки за даними планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування Першотравневого лісництва ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» спірна земельна ділянка відноситься до земель державного лісового фонду, то її передача у власність громадян мала відбуватись за спеціально встановленою процедурою та спеціально уповноваженим законодавством органом, яким не було Головне управління Держземагентства у Київській області. Також закцентував увагу, що у нього наявні підстави для представництва інтересів держави в суді і саме подання даного позову спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значущого питання про повернення державі незаконно наданої у приватну власність земельної ділянки лісового фонду, і таким чином, не порушується баланс державних (суспільних) і приватних інтересів та відсутній факт надмірного втручання держави у спірні правовідносини. 24.11.2022 [PERSON] подав до суду заперечення на відповідь на відзив за вх. № 38809, аналогічні за змістом до відзиву на позовну заяву, просив врахувати надані ним заперечення при ухваленні рішення. 14.02.2023 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області до участі у справі залучено [PERSON] у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. 18.04.2023 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було замінено третю особу Державне підприємство «Київська лісова науково-дослідна станція» на Державне підприємство «Клавдієвське лісове господарство». 18.04.2023 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. У судове засідання 24.05.2023 прокурор з`явилася. Позов підтримала та просила суд задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання 24.05.2023 з`явився. Проти позову заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні. Інші учасники процесу в судове засідання 24.05.2023 не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись у передбачений цивільно-процесуальним законодавством спосіб, причини неявки суду не відомі. Правом на подання процесуальних документів не скористались. Суд, вислухавши думку сторін по справі, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про відмову у задоволенні заявленого позову з огляду на наступне. Як встановлено\~в судовому\~засіданні,\~наказом Головного\~управління Держземагентства\~у Київській\~області (відповідно\~до постанови\~Кабінету Міністрів\~України №\~5\~від 14.01.2015\~«Про утворення\~територіальних органів\~Державної служби\~з питань\~геодезії,\~картографії та\~кадастру» Головне\~управління Держгеокадастру\~у Київській\~області \~є правонаступником\~Головного управління\~Держземагентства у\~Київській області)\~№ КИ/3222482400:03:006/00012425\~від 17.01.2014\~затверджено «Проект\~землеустрою щодо\~відведення земельної\~ділянки у\~власність [PERSON] \~на території\~Горенської сільської\~ради Києво-Святошинського\~району Київської\~області», надано у власність [PERSON] земельну ділянку, загальною площею 0,1050 га (кадастровий номер 3222482400:03:006:5062) для ведення садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Державним реєстратором Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Лещук А.О. прийнято рішення від 03.02.2014 № 10599036 про державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482400:03:006:5062 площею 0,1050 га, для ведення індивідуального садівництва (номер об`єкта нерухомого майна 284576932224). В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 640 від 04.03.2014, [PERSON] відчужила земельну ділянку з кадастровим номером 3222482400:03:006:5062 площею 0,1050 га для індивідуального садівництва на користь [PERSON] . Крім того, в подальшому на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2430 від 24.12.2014 [PERSON] відчужив земельну ділянку з кадастровим номером 3222482400:03:006:5062 площею 0,1050 га для індивідуального садівництва на користь [PERSON] . [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1164 від 04.05.2016 в свою чергу відчужила оспорювану земельну ділянку з кадастровим номером 3222482400:03:006:5062 на користь [PERSON] . В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 859 від 28.08.2020 [PERSON] відчужив земельну ділянку з кадастровим номером 3222482400:03:006:5062 на користь [PERSON] , який і є останнім власником. Відповідно до рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Збирит О.В. від 28.08.2020 № 53810670 за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482400:03:006:5062 загальною площею 0,1050 га, що розташована на території Горенської сільської ради Києво- Святошинського району Київської області, для ведення індивідуального садівництва (номер запису про право власності: 37948188, дата державної реєстрації: 28.08.2020). За змістом ч. 1, 2\~ст.\~4\~Цивільного процесуального\~кодексу України (далі ЦПК України)\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права та інтересу є підставою для звернення особи до суду за їх захистом із застосуванням відповідного способу захисту. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що зазвичай суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункти 5.5, 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи,\~це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 310/11024/15-ц). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у ч. 2\~ст. 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87) та від 22.02.2022 у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21)). Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.03.2019 у справі № 331/6927/16-ц (пункт 69) при виборі позивачем способу захисту слід виходити з того, що обраний спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. З матеріалів справи вбачається, що предметом позову в даній справі є матеріально-правова вимога про усунення перешкод у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права розпорядження та користування земельною ділянкою з кадастровим номером 3222482400:03:006:5062, площею 0,1050 га, шляхом визнання недійсним наказу, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та її повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації із незаконного володіння відповідача. Правовою підставою позову прокурор зазначає\~ст. 391 ЦК України\~та\~ст. 152 ЗК України, положення яких передбачають, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном\~спірною земельною ділянкою. В позадоговірних відносинах, які мають місце в даній справі, особа чиї права та інтереси порушені має право захистити їх, зокрема, шляхом подання віндикаційного або негаторного позову. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (пункт 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). Водночас, негаторний позов\~це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Критерії для розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлені в п. 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц. Так, в даній постанові Велика Палата Верховного Суду частково відступила від своїх попередніх висновків (шляхом їх уточнення) та висловила правову позицію, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є: відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у пунктах 43, 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду. Крім цього, відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи. Саме таку правову позицію відображено в пункті 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340, а також у пункті 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17. Таким чином, слід розмежовувати і не надавати однакового юридичного значення двом презумпціям, які для третіх осіб створює запис у реєстрі, а саме презумпції наявності права власності (в тому числі права володіння як складової права власності) цієї особи і презумпції фактичного володіння. Зокрема, заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), однак не набуває право володіння на відповідне майно, так як воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа. З огляду на це, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна (пункти 64, 65 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц). Крім цього, у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні (пункт 66 постанови від 23.11.2021). Як встановлено судом та свідчать матеріали справи, право власності відповідача [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1050 га з кадастровим номером 3222482400:03:006:5062 зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.08.2020. Таким чином, судом встановлено, що на даний час [PERSON] є останнім набувачем спірної земельної ділянки. Пред`являючи даний негаторний позов, прокурор посилається на те, що спірна земельна ділянка є ділянкою лісогосподарського призначення, цивільний оборот яких є і був обмежений законодавчо, з огляду на положення\~ЗК України\~та\~ЛК України. Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц та від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17 висловила правову позицію, що набуття права громадянами та юридичними особами на землі з обмеженим оборотом всупереч вимогам\~ЗК України\~(перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. Проте, слід вказати, що зазначену прокурором правову позицію Велика Палата Верховного Суду зробила при розгляді справ предметом котрих були земельні ділянки водного фонду, зокрема ділянки, які знаходяться у прибережних захисних смугах на землях державної та комунальної власності. Натомість при розгляді справ предметом яких були земельні ділянки лісового фонду, Велика Палата Верховного Суду притримувалася позиції, що захист права власності держави чи відповідної територіальної громади повинен здійснюватися шляхом подання віндикаційного позову, а не негаторного. Вказане підтверджується постановами Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 368/1158/16-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц та від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц. В постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в поряду\~ст. 387 ЦК України\~є ефективним способом захисту права власності (пункт 56) та відступила від висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постановах від 04.02.2020 у справах № 911/3311/17, № 911/3574/17, № 911/3897/17 та від 03.09.2020 у справі № 911/3449/17 про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями означає перехід до них права володіння цими землями, та про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями лісогосподарського призначення є неможливим (пункт 68). При цьому в постанові № 359/3373/16-ц від 23.11.2021 Велика Палата Верховного Суду розмежувала відмінність в підходах до обрання способів при захисті прав та інтересів держави або територіальної громади щодо земельних ділянок водного фонду та земельних ділянок лісового фонду. Зокрема, на відміну від земельних ділянок водного фонду володіння котрими є неможливим в силу неможливості набуття права приватної власності на них, володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності. Так, відповідно до ч. 1 ст.\~8, ч. 1 ст.\~9 ЛК України\~у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Згідно зі\~ст. 10 ЛК України\~ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до\~ст. 12 ЛК України\~громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб. Отже, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою (пункти 53, 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц). З матеріалів даної справи вбачається, що на підставі наказу Головного управління Держземагенства у Київській області № КИ/3222482400:03:006/00012425 від 17.01.2014 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва [PERSON] на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та передано їй у власність спірну земельну ділянку, яка у подальшому неодноразово відчужувалася третім особам шляхом укладення відповідних договорів купівлі-продажу. Судом встановлено, що на даний час за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником спірної земельної ділянки є відповідач [PERSON] . З огляду на все зазначене вище, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену в постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушених прав держави у даному випадку є звернення до суду з віндикаційним позовом про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якими воно зареєстроване на праві власності Разом із цим Керівник Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду з негаторним позовом, що не відповідає належному способу захисту. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155) та від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.46)). З огляду на зазначене вище, суд приходить до висновку, що прокурором в даній справі обрано неналежний спосіб захисту прав позивача. Відтак, позов Керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації слід залишити без задоволення. Відповідно до ч. 1-2\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. За змістом\~ст. 141 ЦПК України\~у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача. Враховуючи те, що позов залишено без задоволення, сплачений судовий збір за подання цього позову покладається на Київську обласну прокуратуру. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 56 Земельного кодексу України, ст. ст. 8, 9, 10, 12 Лісового кодексу України,

Outcome: dismissed