Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

Перший заступник керівника Шевченківської окружної прокуратури Вігірінська О. в інтересах держави в особі Київської міської ради звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання спадщини відумерлою, скасування державної реєстрації та витребування майна. У своїй позовній заяві позивач просила суд: - визнати спадщину, яка відкрилась [INFO] після смерті [PERSON] та складається з квартири [ADDRESS] , загальною площею 49,8 кв.м., житловою площею 33,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1561403280000) відумерлою та передати спадкове майно у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (код ЄДРПОУ 22883141); - скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1561403280000) за [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] ), проведену 06.07.2018 державним реєстратором державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Коберською О.Ю. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 41282004 від 25.05.2018; -витребувати від [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (код ЄДРПОУ 22883141) квартиру [ADDRESS] , загальною площею 49,8 кв. м., житловою площею 33,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1561403280000); - судові витрати стягнути з відповідачів на користь Київської міської прокуратури. Cвої позовні вимоги обґрунтовує тим, що Під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12017100100011244 від 23.09.2017 прокуратурою встановлено факт порушення інтересів держави, який потребує вжиття заходів реагування в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». [INFO] у віці 48 років від черепно-мозкової травми помер [PERSON] , [INFO] . У день смерті [PERSON] відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та прав власності на нерухоме майно, квартира [ADDRESS] на даний час зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 06.07.2018 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О., про що зроблено запис в реєстр за №5147. [PERSON] набув право власності на майно на підставі договору дарування квартири, укладеного 12.06.2018 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О., про що зроблено запис на №4766. [PERSON] , у свою чергу, набула право власності на квартиру на підставі договору дарування квартири, ніби-то укладеного 20.02.2010 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кісліціною Ю.В., про що зроблено запис в реєстрі №181. Водночас, установлено, що [PERSON] договір дарування від 20.02.2010 №181 не підписувався, що є порушенням вимог ч. 4 ст.203, ч. 2 ст. 207, ч.2 ст.719 ЦК України, якими передбачено дотримання сторонами письмової форми даного виду правочину. Враховуючи відсутність спадкоємців [PERSON] за заповітом, а також неприйняття спадщини спадкоємцями за законом, право на витребування квартири [ADDRESS] , яка вибула із власності [PERSON] , поза його волею, в силу положень ст. 1218 ЦК України належить територіальній громаді. На підставі викладеного позивач звернувся з вказаним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 вересня 2021 року матеріали цивільної справи було передано на розгляд судді Фролової І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2021 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків. 08 листопада 2021 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2021 року було вирішено відкрити провадження у справі, призначити до розгляду в порядку загального позовного провадження. 05 липня 2022 року на адресу суду надійшло клопотання про долучення доказів у справі від позивача. У вказаному клопотанні просив суд долучити до матеріалів справи копію вироку Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/38975/19 від 17 листопада 2021 року. З наданої копії вироку Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/38975/19 від 17 листопада 2021 року вбачається, що [PERSON] було визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.4 ст.190, ч.3 ст.358 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років. Проте, на підставі ст.75 КК України, від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік, та було вирішено питання про стягнення судових витрат. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року було вирішено закрити підготовче провадження у справі, призначити справу до розгляду по суті. Представник позивача - прокурор Воробйов В.В. у судове засідання не з`явився, однак через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, вимоги позовної заяви підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Додатково суд зазначає, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Під час розгляду справи судом було встановлено наступне. Встановлено, що [INFO] у віці 48 років від черепно-мозкової травми помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується актовим записом про смерть №2444 від 07.02.2014. У цьому актовому записі про смерть указано місце проживання померлої особи: [ADDRESS] , документ, що підтверджує смерть - лікарське свідоцтво про смерть №279 від 27.01.2014, видане Київським міським бюро судово-медичної експертизи. У день смерті [PERSON] відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] . Так, первинна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] (далі - спірна квартира) була проведена за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 29.04.1993 органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району (спільна власність). Далі право власності на 3/4 перейшло від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування частини квартири від 24.02.2000, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за №492. Таким чином, [PERSON] став одноособовим власником спірної квартири (1/4 квартири - на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 29.04.1993, 3/4 квартири - на підставі договору дарування, посвідченого 24.02.2000). Відповідно до інформації Шевченківського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), викладеної в листі №2769/20.12.-09 від 02.07.2020, перевіркою наявності актових записів про шлюб, розірвання шлюбу та народження дітей виявлено наступні актові записи: - актовий запис про зміну імені №13 від 10.05.1983 року, складений Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) щодо [PERSON] (по батькові після зміни - [INFO] ). [INFO] ; - актовий запис про народження №541 від 16.07.1973 року, складений Конотопським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) щодо [PERSON] , [INFO] (брат по батьку запитуваної особи). Матір померлого [PERSON] - [PERSON] , проживає в Німеччині, про смерть сина обізнана ще з 2014 року, наміру вступати в спадщину після смерті сина не мала, що підтверджується протоколом допиту свідка від 11.06.2020 та копією довіреності від 28.01.2014. Разом з тим, у Спадковому реєстрі (заповіти/спадкові договори; спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) інформація щодо померлого [PERSON] відсутня, тобто за життя він не складав заповіт та не укладав спадкові договори, а після його смерті ніхто із заявами про прийняття спадщини не звертався, спадкова справа не заводилась, що підтверджується інформаційними довідками зі Спадкового реєстру №64704186 від 14.05.2021 та №64704202 від 14.05.2021. Крім того, за інформацією КК «Центр комунального сервісу», викладеною в листі №02/2892 від 18.05.2021, а також інформацією Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, викладеною в листі №109/02/31-3171 від 12.05.2021, відповідно до даних програмно-апаратного комплексу про нарахування за житлово-комунальні послуги власником особового рахунку за адресою: [ADDRESS] обліковується [PERSON] , а відповідно до даних Реєстру територіальної громади м. Києва за указаною адресою особи упродовж 2009-2021 років не зареєстровані. Згідно з інформацією відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київський області, викладеній в листі від 11.05.2021, місце проживання [PERSON] , [INFO] (брат по батьку померлого) зареєстрованим не значиться. Відомості про [PERSON] (брат по батьку померлого) в Єдиному державному демографічному реєстрі відсутні, що підтверджується листом Шевченківського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №8036-1811/8036.2-21 від 25.06.2021. За інформацією, наданою територіальними органами ДМС України (крім ГУ ДМС України в РА Крим, УДМС України в місті Севастополь), а також за наявною в ДМС інформацією, відомості про місце проживання [PERSON] , [INFO] , відсутні, що підтверджується листом ДМС України №6.2-8653/6-21 від 20.08.2021. Вищевказані обставини свідчить про відсутність осіб, які проживали разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, та можуть вважатися такими, що прийняли спадщину відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України. Також за інформацією Шевченківського районного суду м. Києва (суд за місцем розташуванням спірного нерухомого майна) від 09.08.2021 № 01-13/162/2021-вих/цк/204 справ за участю [PERSON] щодо спадкування майна у період часу з 24.01.2014 по теперішній час в провадженні суду не виявлено. Таким чином, спадкоємці за заповітом у померлого [PERSON] , [INFO] відсутні, а його матір - [PERSON] , а також брат по батьку - [PERSON] , як спадкоємці за законом, своїм правом на спадщину не скористались, тобто спадщину не прийняли. Інших родичів чи спадкоємців у померлого не встановлено. Шевченківською окружною прокуратурою міста Києва встановлено факт незаконного набуття та подальшого відчуження права власності на вказане майно фізичною особою. Відповідно до інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та прав власності на нерухоме майно, квартира [ADDRESS] на даний час зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 06.07.2018 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О., про що зроблено запис в реєстр за №5147. [PERSON] набув право власності на майно на підставі договору дарування квартири, укладеного 12.06.2018 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О., про що зроблено запис на №4766. [PERSON] , у свою чергу, набула право власності на квартиру на підставі договору дарування квартири, ніби-то укладеного 20.02.2010 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кісліціною Ю.В., про що зроблено запис в реєстрі №181. Водночас, установлено, що [PERSON] договір дарування від 20.02.2010 №181 не підписувався, що є порушенням вимог ч. 4 ст.203, ч. 2 ст. 207, ч.2 ст.719 ЦК України, якими передбачено дотримання сторонами письмової форми даного виду правочину. Зокрема, відповідно до висновку експерта № 17 - 3/934 від 13.06.2019, підпис та рукописний напис « [PERSON] » в графі «Обдаровувана» у договорі дарування квартири [ADDRESS] , серія ВММ № 684976 від 20.02.2010 виконано не [PERSON] , а іншою особою. Також відповідно до висновку експерта №17-3/1215 від 13.08.2019, відповідно до якого бланк договору дарування квартири від 20.02.2010, ВММ № 684976, зареєстрований в реєстрі за № 181, не відповідає за способом друку та спеціальними елементами захисту аналогічним документам, що знаходяться в офіційному обігу на території країни виробника -України. В той же час встановлено, що у справі № 02 - 27 «Реєстр нотаріальних дій» приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кісліциної Ю.В. за реєстровим записом № 181 міститься запис про засвідчення вірності копії на двох сторінках від 11.02.2010. У даному реєстрі відсутній запис посвідчення будь - якого договору дарування від 20.02.2010, укладеного між сторонами [PERSON] та [PERSON] . Указане свідчить про те, що договір дарування від 20.02.2010, за яким [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кісліціною Ю.В. Ф. не посвідчувався. Окремо з матеріалів справи вбачається, що вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року у справі № 761/38975/19 було встановлено, що: « [PERSON] , у період з квітня 2018 року по липень 2018 року, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою власного збагачення шляхом надання підроблених документів та вчинення активних дій, що виражались у підшуканні осіб, зверненні до органів та установ, підписанні завідомо підроблених документів, сприяла вчиненню особливо тяжкого злочину, а саме: заволодінню шляхом обману квартирою [ADDRESS] . До вчинення вказаного правопорушення [PERSON] залучив особа 1, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, який повідомив [PERSON] , які дії потрібно буде вчинити за нагороду та супроводжував її при їх виконанні. Крім того, особа 1, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, на різних етапах реалізації злочинного наміру залучав до вчинення кримінального правопорушення особа 2, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, та невстановлених слідством осіб, які були обізнані про обставини вчинення злочину, роль кожного з них, та діючи з корисливих спонукань, з метою власного збагачення, виконували дії погоджені із особа 1, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, для досягнення спільної мети по заволодінню чужим майном шахрайським шляхом.». Таким чином, даним вироком [PERSON] визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.4 ст.190; ч.3 ст.358 КК України, та призначено покарання: - за ч.5 ст.27, ч.4 ст. 190 КК України - у виді позбавлення волі строком на 5 /п`ять/ років; - ч.3 ст.358 КК України - у виді позбавлення волі строком на 1 /один/ рік. На підставі ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити [PERSON] остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 /п`ять/ років. На підставі ст.75 КК України [PERSON] звільнити від призначеного судом покарання з випробуванням, якщо вона протягом 1-го /одного/ року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на неї судом обов`язки. За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до правового висновку, відображеного в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 917/154/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 922/5787/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі 923/1382/16 та багатьох інших: «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Згідно з постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16: «Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Підставою виникнення права власності у [PERSON] на спірну квартиру став договір дарування квартири від 20.02.2010, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кісліциною Ю.В. за номером 181. Відповідно до ч.2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Водночас, установлено, що [PERSON] договір дарування від 20.02.2010 №181 не підписувався, що є порушенням вимог ч. 4 ст.203, ч. 2 ст. 207, ч.2 ст.719 ЦК України, якими передбачено дотримання сторонами письмової форми даного виду правочину. Зокрема, відповідно до висновку експерта № 17 - 3/934 від 13.06.2019, підпис та рукописний напис « [PERSON] » в графі «Обдаровувана» у договорі дарування квартири [ADDRESS] , серія ВММ № 684976 від 20.02.2010 виконано не [PERSON] , а іншою особою. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч.1 ст. 215 ЦК України. Разом з тим, не може бути визнана недійсною в судовому порядку угода, яку не вчинено (договір, який не укладено). У зв`язку з наведеним необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Таким чином, не вважаються укладеними угоди в яких відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення. Отже, сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність. Разом з тим, до істотних умов договору дарування нерухомого майна слід віднести письмову форму та нотаріальне посвідчення (ч.2 ст.719 ЦКУ). Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Під підписанням договору розуміється підтвердження викладеної у тексті інформації шляхом написання під ним оригінального графічного знаку, що притаманний лише конкретній особі. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, наявність підписів має підтверджувати наміри учасників правочину, забезпечувати їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Тобто, у тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду №145/2047/16-ц від 16.06.2020. Таким чином договір дарування від 20.02.2010 № 181, укладений між [PERSON] та [PERSON] , на підставі якого здійснено державну реєстрацію права власності на спірне майно за [PERSON] є неукладеним, оскільки останньою не підписувався. Крім вимоги щодо письмової форми до договору дарування нерухомої речі чинне законодавство передбачає обов`язковість його нотаріального посвідчення (ч.2 ст.719 ЦК України). Відповідно до п.3 ст.640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. В той же час встановлено, що у справі № 02 - 27 «Реєстр нотаріальних дій» приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кісліциної Ю.В. за реєстровим записом № 181 міститься запис про засвідчення вірності копії на двох сторінках від 11.02.2010. У даному реєстрі відсутній запис посвідчення будь - якого договору дарування від 20.02.2010, укладеного між сторонами [PERSON] та [PERSON] . Указане свідчить про те, що договір дарування від 20.02.2010, за яким [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кісліціною Ю.В. Ф. не посвідчувався. Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Наведене свідчить про те, що договір дарування спірної квартири не укладався та не посвідчувався. За таких обставин та враховуючи положення п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України, у [PERSON] на підставі договору, який не укладався та не відбувся як юридичний факт, не виникло жодних прав та обов`язків щодо спірного об`єкту нерухомості ? квартири [ADDRESS] . Оскільки реєстрація є похідною дією від права власності, відсутність у [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] площею 49.8 кв. м. свідчить про недостовірність даних, внесених до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберською О.Ю. на підставі дарування квартири [ADDRESS] від 20.02.2010, і не може свідчити про набуття нею права власності на це майно. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) під державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) слід розуміти офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, державна реєстрація права власності це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації не видається за можливе. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. За ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Відповідно до ст. 18 Закону за результатами розгляду заяви державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав, вносить до Державного реєстру відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав та видає інформацію з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником. За ч. 4 ст. 18 Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. За пунктом 1 ч. 1 ст. 27 Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору. З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що інститут реєстрації права власності - це за своєю суттю є підтвердження державою права власності на майно за відповідною особою. При цьому держава наділена повноваженнями підтвердити таке право особи виключно у тому випадку, якщо ця особа набула майно у власність законно. Набуття особою у власність майна в обхід закону та надання державі документів, які не відповідають вимогам законодавства з метою введення держави в оману задля реєстрації права власності на майно, не може свідчити про правомірне набуття особою майна у власність, а відтак є підставою для скасування відповідної державної реєстрації на це майно. Отже, сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. Відповідний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16. Разом з цим, саме наявність незаконної реєстрації порушує право дійсного власника, який має право заявити негаторну вимогу про усунення перешкод в користуванні своєю власністю. Крім того, відповідно до ст. 20 Закону заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством. Згідно зі ст. 2 Закону заявником є власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло, перейшло чи припинилося речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав. Враховуючи те, що державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 49, 8 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1561403280000) проведено за особою, яка не набула у встановленому законом порядку права власності на неї, а подані для державної реєстрації документи не відповідають вимогам закону, оскільки договір дарування від 20.02.2010 № 181 не укладався, державна реєстрація права власності на вказаний об`єкт за [PERSON] , проведена 06.07.2018 державним реєстратором Коберською О.Ю. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 41282004 від 25.05.2018 є незаконною та підлягає скасуванню. Водночас, згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Разом з тим, враховуючи те, що Київським бюро технічної інвентаризації право власності на спірне майно за [PERSON] не реєструвалось, державна реєстрація права власності на майно, яке начебто виникло на підставі договору дарування, укладеного понад 8 років тому, проведена за відсутності реєстрації такого права відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення. Зазначена незаконна реєстрація права власності на нерухоме майно, яке в дійсності підлягало визнанню спадщиною відумерлою та передачі територіальній громаді, порушує право власності територіальної громади, та фактично надає можливість третім особам використовувати його на власний розсуд та розпоряджатися ним, а тому для його поновлення є потреба у її скасуванні. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Разом з тим, у відповідачки - [PERSON] на підставі неукладеного договору не виникло законного права власності на майно, яке підлягає визнанню відумерлою спадщиною. Відтак, належним способом захисту буде скасування державної реєстрації без припинення речових прав відповідача, які і так у нього відсутні. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Отже, повнота панування власника над річчю означає можливість здійснення з цією річчю будь-яких дій. Виходячи з вагомості права власності поряд з іншими цивільними правами, законом встановлена його непорушність (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до цієї ж норми закону ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 ЦК України). Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. За ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, в тому числі, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Установлено, що після першого правочину (договору дарування, який є неукладеним) ще двічі змінилися набувачі спірної квартири. Останнім набувачем квартири став [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 06.07.2018 з [PERSON] та посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О., про що зроблено запис в реєстр за №5147. Застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки територіальної громади, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції України та свободі договору. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину. Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Враховуючи ту обставину, що квартира [ADDRESS] , яка належала на праві власності [PERSON] , що помер [INFO] , вибула із його власності за його життя поза його волею на підставі підробленого договору дарування, наявні правові підстави для її витребування. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника, а за їх відсутності ? до органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно ? за його місцезнаходженням. Враховуючи відсутність спадкоємців [PERSON] за заповітом, а також неприйняття спадщини спадкоємцями за законом, право на витребування квартири [ADDRESS] , яка вибула із власності [PERSON] , поза його волею, в силу положень ст. 1218 ЦК України належить територіальній громаді. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою ним у постанові від 15.03.2017 у справі № 916/2130/15, а також у постанові від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15, від 21.11.2018 у справі №674/31/15-ц (Верховний Суд), а також з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі №754/4108/18-ц (провадження № 61-202І9св19), від 22 січня 2020 року у справі № 754/14094/17 (провадження № 61-5800св19) та від 14 квітня 2021 року у справі №753/11965/19 (провадження №61-1157св21). Крім того слід відзначити, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Аналогічну позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13. При цьому рішення суду про задоволення позову про витребування майна є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Ураховуючи вищевикладене, прокурором не заявляються вимоги про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження спірного майна, які були вчинені після незаконного набуття [PERSON] права власності на спірне майно на підставі неукладеного правочину, а також проведення незаконної реєстрації права власності на нього. Таким чином, спірне майно підлягає витребуванню на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України у останнього його набувача ? [PERSON] . Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі Закону України від 22.05.2015 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору», який набрав чинності 01.09.2015, органи прокуратури позбавлено пільг при сплаті судового збору. На момент подачі позовної заяви, розпорядником бюджетних коштів щодо сплати судового збору є Київська міська прокуратура. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 33 278,41 грн. стягнути з відповідачів на користь Київської міської прокуратури. З урахуванням викладеного, на підставі Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про нотаріат», ст. ст. 3, 319, 327, 386, 387, 388 ЦК України,

Outcome: approved