Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

Зміст позовних вимог та позиції учасників справи Позивачка [PERSON] звернулася до Старовижівського районного суду Волинської області з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки і піклування Смідинської сільської ради Ковельського району Волинської області, про позбавлення батьківських прав. Вказала, що рішенням від 12 грудня 2014 року Старовижівського районного суду шлюб, зареєстрований 05 лютого 2012 року Старогутівською сільською радою Старовижівського району Волинської області за актовим записом № 01 між [PERSON] і [PERSON] , було розірвано. Від цього шлюбу позивачка [PERSON] виховує малолітнього сина відповідача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , який після розірвання шлюбу перебуває на її утриманні та проживає разом з нею. 04 жовтня 2016 року [PERSON] уклала новий шлюб з [PERSON] , який зареєстрований виконавчим комітетом Зачернецької сільської ради Любомльського району Волинської області. Від цього шлюбу народила доньку [PERSON] , [INFO] . Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] обгрунтувала тим, що відповідач по справі є батьком малолітнього сина - [PERSON] . Але [PERSON] не бере участі у вихованні свого малолітнього сина, не провідує його, не цікавиться його станом здоров`я, успіхами у навчанні. Останній морально та матеріально не підтримує дитину, аліментів на утримання сина не сплачує. В підтвердження своїх позовних вимог додала суду письмові докази. На підставі викладеного, просила суд позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його сина [PERSON] . Судові витрати покласти на відповідача. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Хомич Ю.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити. Пояснили, що позивачка після розлучення із [PERSON] проживала ще 2 роки в одному селі з відповідачем. Однак останній життям дитини не цікавився, матеріально не забезпечував. Після розлучення приходив до дитини в лікарню лише один раз. Із заявою про стягнення аліментів до суду не зверталася. Відповідач [PERSON] правом на подання відзиву не скористався. У судовому засіданні позов категорично не визнав, а позовні вимоги позивачки [PERSON] заперчив. Ствердив, що після розірвання шлюбу позивачка [PERSON] створювала перешкоди у спілкуванні з сином. Тому змушений був звернутися до органу опіки і піклування Старовижівської райдержадміністрації для вирішення спору щодо участі у вихованні малолітнього сина. Було винесено висновок, яким зобов`язано позивачку не чинити йому перешкоди у вихованні та спілкуванні із сином [PERSON] . Після укладення позивачкою нового шлюбу та переїзду в інший населений пункт, остання взагалі заборонила йому бачитись з сином та спілкуватись з ним. А триваючий конфлікт з позивачкою фактично травмував сина. Тому не мав змоги відвідувати місце навчання [PERSON] та з"являтися на батьківські збори в школі. На засідання комісії органу опіки і піклування Смідинської сільської ради у лютому 2023 року не з`являвся через поважні причини. Бо перебував на роботі в іншій місцевості та не мав змоги з`явитися. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки і піклування Смідинської сільської ради Ковельського району Волинської області - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Пояснила, що висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав було прийнято з врахуванням поданих документів та доказів. Окрім того, батько не з`являвся на засідання комісії. Рахує дивним, що батько [PERSON] не боровся за свої батьківські права, бо за місцем проживання характеризується з позитивної сторони. Допитаний в судовому засіданні в присутності класного керівника (психолога) [PERSON] . Зачернецької гімназії Ковельського району Волинської області малолітній [PERSON] пояснив, що перед судовим засіданням мати не вказувала йому, що він має говорити в суді. Але взагалі казала як себе поводити. Вказав, що з новим батьком [PERSON] йому жити краще, ніж із своїм батьком [PERSON] . Бо гарно відноситься до нього. Процесуальні дії у справі 30 березня 2023 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею визначено суддю Малюту А.В., зроблений запит щодо встановлення зареєстрованого місця проживання відповідача. 04 квітня 2023 року після отримання відповіді на запит ухвалою Старовижівського районного суду Волинської області відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання на 10 год. 00 хв. 02 травня 2023 року в приміщенні Старовижівського районного суду Волинської області. 02 травня 2023 року ухвалою Старовижівського районного суду Волинської області закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 10 год. 00 хв. 24 травня 2023 року. Викликано в судове засідання класного керівника (психолога) Верещук М.І. Зачернецької гімназії Ковельського району Волинської області для участі у допиті малолітнього [PERSON] . Визнано явку сторін обов`язковою. Фактичні обставини справи, встановлені судом Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)). Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до вимог статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно з вимогами пунктів пунктів 1, 2, 3 частини 1статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Вимогами статті 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до пункту 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Судом встановлено, що рішенням від 12 грудня 2014 року Старовижівського районного суду шлюб, зареєстрований 05 лютого 2012 року Старогутівською сільською радою Старовижівського району Волинської області за актовим записом № 01 між [PERSON] і [PERSON] , було розірвано. Від цього шлюбу позивачка [PERSON] виховує малолітнього сина відповідача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , який після розірвання шлюбу перебуває на її утриманні та проживає разом з нею. 04 жовтня 2016 року [PERSON] уклала новий шлюб з [PERSON] , який зареєстрований виконавчим комітетом Зачернецької сільської ради Любомльського району Волинської області серії [NUMBER] . Від цього шлюбу народила доньку [PERSON] , [INFO] . Після розлучення між батьками малолітнього [PERSON] (сторонами по справі) склалися напружені стосунки, продовжує існувати конфлікт. Внаслідок чого вони не змогли самостійно домовитися щодо участі батька [PERSON] у вихованні та спілкуванні з своїм сином [PERSON] . У зв`язку з цим відповідач по справі [PERSON] звертався із заявою до органу опіки та піклування Старовижівської райдержадміністрації Волинської області (за місцем свого проживання: [ADDRESS] ) із заявою про вирішення спору щодо участі у вихованні свого малолітнього сина - [PERSON] . Бо позивачка по справі [PERSON] чинила перешкоди у спілкуванні із сином та не дозволяла брати участь у його вихованні. Висновком № 23/36/2-16 від 27 січня 2016 року органу опіки та піклування Старовижівської райдержадміністрації Волинської області затверджено висновок щодо участі [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Зобов`язано [PERSON] (позивачку по справі [PERSON] ) не чинити перешкоди відповідачу по справі [PERSON] у спілкуванні з сином та дозволити брати участь у його вихованні (а.с.31). На даний час малолітній [PERSON] проживає разом із своєю матір`ю - позивачкою по справі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту обстеження умов проживання подружжя [PERSON] від 12 січня 2023 року в сім`ї хороші дружні відносини, батьки належно ставляться до виховання дітей (а.с.19). Відповідно до довідки-характеристики у Висновку № 23/36/2-16 від 27 січня 2016 року органу опіки та піклування Старовижівської райдержадміністрації Волинської області «Про вирішення спору щодо участі у вихованні малолітнього сина» зазначено, що відповідач [PERSON] проживає у сім`ї з матір`ю. Займається веденням домашнього підсобного господарства. В сім`ї та побуті характеризується з позитивної сторони. Ввічливий до старших. Серед своїх односельчан користується авторитетом. Приймає активну участь у громадському житті села. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов, [PERSON] проживає із матір`ю у власному будинку. Матеріально-побутові умови задовільні (а.с.31). Судом в судовому засіданні не встановлено, що відповідач [PERSON] , звертався за психіатричною допомогою, на амбулаторному або стаціонарному лікуванні перебував. А позивачкою [PERSON] не надано суду доказів зворотнього. Разом з тим в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] до кримінальної відповідальності чи адміністративної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості немає, в розшуку не перебував. А позивачкою [PERSON] не надано суду доказів зворотнього. Таким чином судом встановлено, що відповідач, як батько, намагався приймати участь в житті та вихованні свого малолітнього сина [PERSON] . Однак позивачка [PERSON] чинила перешкоди. Тому відповідач [PERSON] був фактично позбавлений можливості в повному обсязі реалізувати своє право на участь в житті та вихованні сина [PERSON] . Бо сам факт звернення [PERSON] до органу опіки та піклування з приводу вирішення спору щодо участі у вихованні малолітнього сина є свідченням наявності перешкод у реалізації ним батьківських прав щодо участі у вихованні і спілкуванні із сином, який проживає разом з матір`ю позивачкою [PERSON] . Що узгоджується із висновком Верховного Суду (постанова від 23 грудня 2021 року, справа № 202/412/20, провадження № 61-18600св20). Судом в судовому засіданні дослідженні письмові докази, надані позивачкою [PERSON] : характеристики малолітнього [PERSON] , свідоцтво його досягнень, довідка № 04 від 11 січня 2023 року Зачернецької гімназії, довідка №1 від 12 січня 2023 року Зачернецького закладу дошкільної освіти, пояснення жителів с.Зачернеччя Ковельського району Волинської області та акт обстеження умов проживання (а.с.7, 8, 14-16, 18, 19). Названі письмові докази, надані позивачкою [PERSON] , суд приймає як характеристику в першу чергу малолітнього [PERSON] . Що не відноситься до предмету спору. Тому їх суд не бере до уваги. А зазначені в названих документах обставини про те, що відповідач [PERSON] за час навчання дитини не відвідав жодного заходу, який проводився в закладі освіти та не був присутній на батьківських зборах, твердженнями жителів села про те, що не відвідував сина жодного разу, не цікавився дитиною, морально та матеріально не підтримує, спростовуються Висновком № 23/36/2-16 від 27 січня 2016 року органу опіки та піклування Старовижівської райдержадміністрації Волинської області. Бо позивачка по справі [PERSON] чинила перешкоди відповідачу по справі [PERSON] у спілкуванні з сином та не дозволяла брати участь у його вихованні ( а.с.31). Окрім того в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] не має заборгованості по сплаті аліментів. Бо позивачка [PERSON] до суду із заявою про стягнення аліментів не зверталася, тому і рішення суду, відповідно, немає. А позивачкою [PERSON] не надано суду доказів зворотнього. Рішенням Смідинської сільської ради Ковельського району Волинської області від 23 лютого 2023 року № 15 «Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав» затверджено висновок органу опіки та піклування -Виконавчого комітету Смідинської сільської ради Волинської області «Про доцільність позбавлення батьківських прав». Орган опіки і піклування вважав за доцільне позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Фактично у своєму висновку орган опіки та піклування формально послався на пояснення матері про те, що відповідач [PERSON] не дарував подарунки своєму синові, не відвідував сина, коли той хворів, не надавав жодної матеріальної допомоги на лікування, не виявляв жодного бажання займатися його вихованням. Батько не піклувався про фізичний та духовний розвиток дитини, не забезпечив необхідного харчування та медичного догляду, не здійснював підготовку сина до дорослого життя та не проявляв інтересу до його внутрішнього світу. Орган опіки та піклування -Виконавчий комітет Смідинської сільської ради Волинської області, вважав за доцільне позбавлення батьківських прав батька, не враховуючи його логічну та послідовну позицію про його наміри та бажання приймати участь у житті дитини, а також причини, за яких він позбавлений можливості спілкуватися з сином. Також органом не перевірено фактів відсутності заборгованості за аліментами. Посилання у висновку на те, що відповідач [PERSON] не займається вихованням сина, не цікавиться його життям ґрунтується на типовому підході, без зазначення, з яких підстав такі обставини встановлені. Тобто цей висновок має формальний характер та винесений без достатніх правових підстав. При цьому органом опіки та піклування ніяк не перевірена позиція самого батька - відповідача по справі. Окрім того, сам факт типового підходу Виконавчого комітету Смідинської сільської ради Волинської області при вирішенні даного питання підтверджується тією обставиною, що 02 травня 2023 року представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки і піклування Смідинської сільської ради Ковельського району Волинської області в підготовче засідання не з`явився. Про причини неявки не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Таким чином, суд висновує, що висновок складено, виходячи з пояснень матері дитини, однак без врахування всіх обставин справи. Зокрема без з`ясування причини, за яких відповідач позбавлений можливості спілкуватися з сином, без перевірки обставин, які можуть створювати перешкоди відповідачу у виконанні ним своїх батьківських обов`язків та без зазначення проведеної органом опіки та піклування роботи з відповідачем щодо врегулювання конфлікту. Вказаний висновок має рекомендаційний характер, не є обов`язковим для суду та суперечить інтересам дитини. У зв`язку з викладеними обставинами, за умов формального підходу до складення висновку №15 від 23 лютого 2023 року органу опіки та піклування-Виконавчого комітету Смідинської сільської ради Волинської області «Про доцільність позбавлення батьківських прав» відповідача [PERSON] , суд не погоджується з ним та не приймає як беззаперечну підставу для позбавлення відповідача батьківських прав. Бо згідно з частиною шостою статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. За змістом статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Допитаний в судовому засіданні малолітній [PERSON] висловив думку про те, що йому краще на даний час проживати з [PERSON] , бо він до нього гарно ставиться. Що суд розцінює, що малолітній [PERSON] погодився на думку, про те що батька [PERSON] необхідно позбавити прав відносно нього. З огляду на викладене, необхідно дійти висновку, що дитина під час заслуховування її в суді, в силу свого віку має бути здатна висловити свою думку, сформулювати свої погляди та мати достатній рівень розуміння ситуації. Таке право малолітньому [PERSON] забезпечено у повному обсязі. Суд аргументує те, що неповнолітній [PERSON] висловив своє бажання на позбавлення відповідача батьківських прав щодо нього. Однак таке бажання не може бути абсолютним для суду та не може свідчити у цьому випадку про позбавлення батька можливості на спілкування із сином, його виховання, здійснення за ним турботи та виконання своїх батьківських обов`язків. Оскільки у достатній мірі не відповідатиме та не захищатиме інтереси самої дитини, передбачені Конвенцію про права дітей та Декларацією прав дитини. А сам малолітній [PERSON] зазначив лише стосовно проживання із [PERSON] , який до нього гарно ставиться. Виходячи з пріоритету інтересів малолітнього [PERSON] обов`язковим є налагодження відносин сина та батька без створення штучних перешкод. Бо відсутність виховання та спілкування з боку батька не відповідає інтересам дитини та не сприяє гармонійному розвитку особистості дитини. Батько та син повинні мати можливість спілкуватись та проводити спільний час без будь-яких штучних обмежень. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права При вирішенні даного спору суд приймає до уваги наступне. Одним із завдань Сімейного Кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (стаття1). Виховання у колі сім`ї, як раз передбачає у повній сім`ї, тобто при участі усіх членів родини, як молодших, так і старших, і баби з дідом у тому числі. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно із абзацом 2 пункту 18 цієї ж Постанови Пленуму Верховного Суду України зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Позивачка [PERSON] та її представник- адвокат Хомич Ю.В. для переконання суду не довели та не надали суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини - малолітнього [PERSON] - шляхом позбавлення його батька по відношенню до нього батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно свого сина. Виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою та позивачкою не доведено свідоме ухилення відповідача [PERSON] від батьківських обов`язків, а надані докази, на які вона посилається, у своїй сукупності не дають змогу дійти висновку про свідоме ухилення відповідача від своїх батьківських обов`язків. З цього випливає, що для врегулювання спору між сторонами його може бути застосовано за наявності доказів того, що інші заходи впливу на відповідача не дадуть позитивних наслідків. Але таких доказів судом не здобуто. Так, у справі не доведено, що відповідач негативно характеризується, що він негативно ставиться до сина та що він ухиляється від його утримання (виходячи з наданих суду відомостей). Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до пункту 1 статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно з частинами першою, другою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з частинами другою, третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18 (провадження № 61-19550св19), від 24 грудня 2020 року у справі № 676/3740/19 (провадження № 61-8098св20), від 28 липня 2021 року у справі № 225/134/20 (провадження № 61-18248св20). Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Статтею 171 СК України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. ЄСПЛ в рішенні у справі «Хант проти України» вказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт заперечення відповідачем проти позбавлення його батьківських прав може свідчити про його інтерес до дитини. Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Позивачкою не представлено і за наслідками розгляду справи судом не здобуто беззаперечних доказів, що позбавлення батьківських прав буде відповідати основним інтересам дитини. Враховуючи положення статті 9 Конвенції про права дитини, статті 164 СК України, та, виходячи із того, що позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Хомич Ю.В., не надали суду належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача [PERSON] щодо його ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання неповнолітньої дитини, а позбавлення його батьківських прав є крайнім заходом впливу на відповідача, до якого раніше не застосовувалось попередження про необхідність змінити ставлення до виховання сина, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог у вказаній частині та відсутність підстав для їх задоволення. З урахуванням установлених обставин, суд висновує про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього [PERSON] . Окрім того, суд враховує, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 49). Однак, як зазначалося, при вирішенні справи відсутні підстави для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у виді позбавлення його батьківських прав.? Бо обставини, викладені в позові заяві позивачки , не знайшли підтвердження в судовому розгляді. Не встановлено винної поведінки відповідача по ухиленню від виконання батьківських обов`язків щодо утримання малолітнього сина. Заборгованості по аліментам не має. А стосовно пасивної поведінки батька в участі по вихованню сина, то відповідач послався на тривалий конфлікт з позивачкою, який виник після розірвання шлюбу. В свою чергу, відповідач має бажання приймати участь в житті сина, допомагати матеріально. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що незважаючи на доводи позивачки [PERSON] , якими вона обґрунтовує доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , наведені нею аргументи не є достатніми для виправдання такого серйозного втручання в сімейне життя відповідача. У зв`язку із чим в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, але необхідно попередити відповідача про зміну свого ставлення до виховання малолітнього сина [PERSON] , що буде відповідати забезпеченню «якнайкращих інтересів дитини».? Оскільки у позивачки [PERSON] , її представника - адвоката Хомича Ю.В., представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: органу опіки і піклування Смідинської сільської ради Ковельського району Волинської області - [PERSON] є зауваження до виконання відповідачем батьківських обов`язків, то суд рахує за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінення ставлення до виховання його малолітнього сина - [PERSON] . Розподіл судових витрат У відповідності до статті 141 ЦПК України сплачений позивачкою судовий збір поверненню не підлягає, у зв`язку із відсутністю підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed