Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

30.01.2023 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини. Позов обґрунтовується тим, що 15.06.2011 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб, який рішенням Дарницького районного суду від 02.11.2021 року розірвано. У вказаному шлюбі народилась спільна донька - [PERSON] , [INFO] . Зареєстроване місце проживання дитини: [ADDRESS] , фактичне місце проживання: [ADDRESS] . Фактично шлюбні відносини між сторонами припинились з жовтня 2020 року. Малолітня донька увесь цей час проживала та проживає з батьком, який самостійно займається доглядом, вихованням, лікуванням, забезпеченням навчального процесу дитини, стежить за її фізичним, духовним та психологічним розвитком, забезпечує дитину належними умовами харчування, проживання та побуту. У свою ж чергу, відповідачка тривалий час, більше двох років на момент звернення до суду, проживає окремо. Фактичне місце проживання відповідачки встановити неможливо через ведення нею асоціального способу життя. Відповідачка життям та розвитком малолітньої доньки не цікавиться та не спілкується з дитиною. Не виконує своїх батьківських обов`язків по утриманню дитини, не забезпечує її матеріально, не виконує обов`язки по вихованню дитини. Не цікавиться станом фізичного та психологічного здоров`я дитини, розумовим та фізичним розвитком дитини, досягненням у школі, інших позашкільних факультативах та кружках. Не вітає дитину з святами та днями народження, тощо. Враховуючи викладене, позивач просить задовольнити позов. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10.02.2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.05.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просили задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася в порядку, передбаченому процесуальним законом. Відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подала. Третя особа у судове засідання також не з`явилася, направила до суду лист, яким долучено висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав та доцільність визначення місця проживання дитини з батьком, а також заявлено клопотання про розгляд справи без участі представника. Суд за письмовою згодою позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 15.06.2011 року між сторонами було зареєстровано шлюб (а.с. 18), який розірвано заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02.11.2021 року в справі № 753/5532/21 (а.с. 17). За час перебування у шлюбі у них [INFO] народилася донька - [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] - а.с. 19). За доводами позивача, відповідачка не виявляє бажання спілкуватися з дитиною, не цікавить її життям, навчанням та станом здоров`я, не піклується про неї, а також не бере жодної участі у її вихованні. Фактично відповідачка сама відсторонилась від виконання батьківських обов`язків, які покладені на неї Сімейним кодексом України. Позивач самостійно займається доглядом, вихованням, лікуванням, забезпеченням навчального процесу дитини, стежить за її фізичним, духовним та психологічним розвитком, забезпечує дитину належними умовами харчування, проживання та побуту. На думку позивача, наявні підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно доньки та визначення місця проживання дитини з ним. Стаття 150 СК України встановлює обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, серед яких, зокрема: обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. За положеннями ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини. При цьому, згідно з ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч. 1 ст. 161 цього Кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Підстави позбавлення батьківських прав встановлені в ст. 164 СК України. Так, відповідно до п. 2 ч. 1 цієї статті мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення вказаної норми дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 06.05.2020 року (справа № 753/2025/19). Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 76 визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Так, з матеріалів справи вбачається та підтверджено належними та допустимими доказами зі сторони позивача, що сторони проживають окремо, дитина проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] , з жовтня 2020 року по теперішній час (довідка № 1/23 від 19.01.2023 року, видана Головою правління ОСББ «Соломії Крушельницької» - а.с. 15). Вказана квартира належить на праві власності позивачу, про що свідчать долучена ним копія Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 102160091 від 31.10.2017 року (а.с. 20). Донька [PERSON] навчається у 5-І класі спеціалізованої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 316 з поглибленням вивченням української мови Дарницького району м. Києва (довідка за вих. № 359 від 29.09.2022 року - а.с. 14). Відповідно до довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Дарницького району м. Києва від 23.01.2023 року № 78 [PERSON] спостерігається лікарем-педіатром цього центру, укладена декларація. З 21.02.2021 року відвідує амбулаторію в супроводі батька. Щодо стійкого доходу з метою утримання дитини, позивач зареєстрований як фізична особа - підприємець та відповідно проводить господарську діяльність від якої має стабільний дохід. Статус ФОП підтверджуються випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, дата та номер запису у вказаному реєстрі 14.03.2017 року, № 20650000000046414 (а.с. 21-22). Відповідно до обов`язків платника податків визначених Податковим кодексом України, позивач звітує про розмір своїх витрат та доходів шляхом подачі щорічних декларацій до органів ДПС, що підтверджується зокрема: річною звітною податковою декларацією платника єдиного податку - фізичною особою - підприємцем за 2020 та 2021 рік, відомостями про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску, що є додатками до вказаних декларації (а.с. 23-28). Крім того, у судовому засіданні, що відбулося 22.05.2023 року, в якості свідків були допитані сусіди позивача: [PERSON] (голова ОСББ «Соломії Крушельницької»), [PERSON] , [PERSON] , які позитивно охарактеризували позивача як батька, повідомили, що саме він займається вихованням дитини. Щодо матері дитини зазначили, що остання зловживає алкогольними напоями, в будинку не проживає давно (більше 2-х років). За правилами ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо, зокрема, місця проживання дитини, позбавлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Так, На засіданні комісії з питань захисту прав дитини райдержадміністрації 13.04.2023 року, де вирішувалось питання щодо надання до суду висновку, був присутній батько дитини та його представник - адвокат Булай В.С. Мати, [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але за місцем реєстрації не проживає, адреса її місця проживання невідома. Як вбачається з матеріалів справи, згідно з повідомленням Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві [PERSON] за вищезазначеною адресою не проживає, а лише зареєстрована. Зі слів сестри останньої, [PERSON] протягом тривалого часу за адресою місця реєстрації не з`являлася, зловживає спиртними напоями. Висновком Органу опіки та піклування адміністрації Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 03.05.2023 року № 101-3705/02, підтверджені обставини, встановлені судом згідно наданих стороною позивача документів, а також зазначено, що для проживання, розвитку та навчання дитини створено належні умови. Працівником служби у справах дітей та сім`ї райдержадміністрації обстежено житлово-побутові умови, про що складено відповідний акт від 14.03.2023 року. З`ясовано, що батько має самостійний дохід для утримання та забезпечення дитини. Вивчивши матеріали справи, враховуючи рекомендації комісії (протокол від 13.04.2023 року № 7), а також те, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, райдержадміністрація як орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо дитини [PERSON] . Також, з метою забезпечення прав та інтересів дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] з батьком - [PERSON] . Також в судовому засіданні була заслухана думка дитини, яка, за переконанням сторони позивача, була готова надати свої пояснення без шкоди для емоційного стану. Малолітня [PERSON] розповіла, що проживає лише з батьком, з яким у неї нормальні стосунки та добре жити; маму любить і вона її, напевно, любить, проте вони майже не спілкуються, дуже рідко; тому не хоче більше бачити маму в своєму житті. Однак, суд має враховувати висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню спору. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть вирішувати в позасудовий спосіб. При цьому, суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ч. 3 ст. 171 СК України). Між тим, суд встановив на підставі належних та допустимих доказів, що психоемоційний стан дитини, яка при висловлюванні своєї думки керується, здебільше, образою на неувагу матері до неї, свідчить про те, що позбавлення щодо неї батьківських прав її матері не відповідатиме найкращим інтересам дитини, в її інтересах буде збереження родинних відносин з матір`ю, яку вона, не дивлячись на встановлені обставини, продовжує любити та має потребу у її присутності в своєму житті. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об`єднання сім`ї. (справа «Савіни проти України» від 18.12.2008 року, «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24.02.1995 року). Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, наголошується, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Враховуючи викладене, попри наявність доказів того, що відповідачка дійсно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, однак, слідуючи з інтересів дитини та відсутності аргументований та беззаперечних доказів того, що мати дитини не змінить свою поведінки, суд приходить до висновку про недоцільність застосування виключної міри, а тому відмовляє у вимозі про позбавлення відповідачки батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] . В той же час, аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а, перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Суд звертає увагу також на те, що в Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року (принцип 6), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 Конвенції, визначено правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини, при цьому діти мають право на належне спілкування та допомогу. Дані гарантії закріплені і в інших нормативних документах щодо охорони дитинства. Так, одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст. 1). Відповідно до ч. 4 ст. 150 СК України батьки повинні поважати дитину. Статтею 155 цього ж Кодексу встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Тобто, можна зробити висновок, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама прагнула до них. Відповідачкою жодних заперечень до суду подано не було, що на думку суду, свідчить про те, батьківські обов`язки фактично виконує саме батько дитини. Виходячи з вимог чинного законодавства та наявних у справі доказів, суд вважає, що проживання дитини з батьком буде відповідати її інтересам, а тому така вимога позивача підлягає задоволенню. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково. З урахуванням часткового задоволення позову відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідачки також підлягає судовий збір у розмірі 1073,60 грн., сплачений позивачем при зверненні до суду, пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial