Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

03.02.2023 року \~позивач [PERSON] звернувся до суду, шляхом формування документу в системі «Електронний суд»,\~ із позовом до [PERSON] та просить постановити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь борг у сумі 3 000,00 доларів США, відсотки за період з 02.03.2022 року по 01.02.2023 року у сумі 577,81 доларів США та три відсотки річних за період з 02.03.2022 року по 01.02.2023 року у сумі 83,10 доларів США, також просить зобов`язати відповідача відшкодувати понесені витрати, пов`язані з розглядом справи. Вимоги мотивує тим, що 20.12.2021 року він позичив [PERSON] грошові кошти у сумі 3 000,00 доларів США на строк до 01 березня 2022 року. В підтвердження передачі грошових коштів відповідач надав позивачу розписку. У зазначений термін відповідач борг на повернув. Він неодноразово звертався до нього з проханням повернути борг в добровільному порядку, однак врегулювати спір мирним шляхом йому не вдалося. Відповідач відмовився повертати борг, мотивуючи відсутністю вільних коштів. Так як вони не визначали розмір процентів за користування позикою, позивач за період з 02.03.2022 року по 01.02.2023 року надав розрахунок процентної ставки на підставі ст.1048 ЦК України, який склав 577,81 долар США. Окрім цього позивач посилається на прострочення виконання відповідачем його зобов`язання, тому просить стягнути з нього ще 3% річних у розмірі 83,10 доларів США. Окрім цього просить відшкодувати понесені ним витрати, пов`язані з розглядом справи. 07.02.2023 року по справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено розгляд справи у підготовчому провадженні. Ухвалою судді Болградського районного суду Одеської області від 14.02.2023 року частково задоволено заяву позивача про забезпечення його позову, накладено арешт на земельну ділянку, з кадастровим номером 5121481000:01:004:1686, площею 8,3487 га та заборонено вчиняти реєстраційні дії відносно цього майна. В подальшому ухвалою суду від 18.04.2023 року підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] своє заявою просив розглядати справу у його відсутності. Відповідач [PERSON] 30.05.2023 року також надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги визнав в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 20 грудня 2021 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 3 000 доларів США, при цьому він зобов`язався повернути борг до 01 березня 2022 року, про що власноручно написав розписку (а.с.6). Цей факт сторонами не оспорюється. Відповідно до статей 1046, 1047 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України), за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. На підставі частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (стаття 545 ЦК України). Той факт, що борг за договором позики відповідачем не повернутий, підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки, що міститься в матеріалах справи. У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 встановлена правова позиція, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 524 ЦПК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно зі статтею 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини 1 статті 1046 ЦК України, а також частини 1 статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, з цього приводу Велика Палата Верховного Суду в постанові №464/3790/16-ц від 16.01.2019 року зазначила, що була висловлена правова позиція, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі №14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 23.10.2019 року у справі 723/304/16-ц. Таким чином, з відповідача підлягає стягнення заборгованість у доларах США без визначення еквівалента суми боргу в національній валюті. Стягнення боргу за договором позики здійснюється у валюті позики, про що 16.01.2019 року Великою Палатою Верховного Суду зроблено відповідний правовий висновок у справі №464/3790/16-ц. Таким чином, оскільки [PERSON] не виконав взятих на себе зобов`язань відповідно до договору позики від 20.12.2021 року, позовні вимоги [PERSON] про стягнення суми боргу у розмірі 3 000 доларів США є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо стягнення відсотків за користування позикою за період з 02.03.2022 року по 01.02.2023 року в розмірі 577,81 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Велика Палата ВС у постанові № 310/11534/13-ц зробила висновок про те, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Окрім цього Велика палата Верховного суду постановою у справі 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (№ 14-10цс18) висловила наступну правову позицію, яка є обов`язковою для врахування судами при розгляді подібної категорії справи, відповідно до якої, згідно частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тобто Велика Палата ВС наголосила на тому, що в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочки виконання грошового зобов`язання. Таким чином, період правомірного користування коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування супроводжується нарахуванням процентів у порядку та розмірі, що визначені у кредитному договору, а у разі прострочки позичальником виконання зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту права кредитора захищаються шляхом нарахування процентів річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. У постанові від 04.02.2020 року у справі №912/1120/16 Велика Палата ВС також зазначила, що регулятивна норма ч.1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст.625 Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Відповідно положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. З урахуванням вищевикладеного, проценти підлягають стягненню за період з дня надання позики - 20.12.2021 по день розрахунку за розпискою - 01.03.2022 року. Але позивач просить стягнути відсотки за період з 02.03.2022 року по 01.02.2023 року у сумі 577,81 долар США, тобто за прострочений період повернення позики. Суд не може вийти за межі заявлених вимог, тому відмовляє в цієї позовній вимоги в повному обсязі. Щодо стягнення 3 відсотків за користування позикою (прострочення) за період з 02.03.2022 року по 01.02.2023 року в розмірі 83,10 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 610 ЦК України, передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. За умовами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019р. у справі № 373/2054/16-ц зазначила, що у ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Так, строк виконання зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] сплинув 02 березня 2022, тому відповідно до ст. 625 ЦК України на суму боргу підлягають нарахуванню три відсотки річних. Згідно розрахунку позивача, вбачається, що : - за період з 02.03.2022 року по 01.02.2023 року три відсотка річних становить 83,10 доларів США (3000 х 3% х 337 : 365 : 100). Суд погоджується з цім розрахунком. Але відповідно до вимог п.18 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже ця вимога також задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у сумі. На підтвердження витрат позивач надав дві квитанції про сплату судового збору від 06.02.2023 року в розмірі 1\~338,42 грн. та 536,80 грн.

Outcome: partial