Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-18 00:00:00

ПАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Запорізьких міських електричних мереж звернулось до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за спожиту електричну енергію у розмірі 1 259,38 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що ПАТ «Запоріжжяобленерго» в період з 01.01.2017 року по 01.01.2019 року на підставі відкритого на ім`я [PERSON] особового рахунку № [NUMBER] здійснило постачання електричної енергії на об`єкт, розташований за адресою: [ADDRESS] . Однак, [PERSON] свої зобов`язання з оплати спожитої електричної енергії не виконав, внаслідок чого, за останнім утворилась заборгованість в сумі 1 259,38 грн. за період з 01.01.2017 року по 01.01.2019 року. З цих підстав, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 14.03.2023 р. судом відкрито провадження у цивільній справі № 333/1875/23 за вказаним вище позовом, за клопотанням позивача, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, відповідачу встановлено строк для подачі відзиву на позовну заяву. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав заяву, в якій просить суд позов задовольнити, розглянути справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позову, нарахований позивачем борг у розмірі 1 259,38 грн. не визнав та просив суд застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, заслухавши пояснення відповідача, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стосовно заявлених вимог про стягнення з [PERSON] заборгованості за спожиту електричну енергію у розмірі 1 259,38 грн., суд дійшов до такого. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1). Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ч. 2). У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням (ч. 3). Відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються ст. 714 Цивільного кодексу України, Законом України «Про ринок електричної енергії», Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 року № 312 (надалі - Правила роздрібного ринку електричної енергії), а також Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року № 1357 (надалі - Правила користування електричною енергією), які діяли до 26.06.2018 року та були чинними на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до п. 1 Правил користування електричною енергією для населення, які були чинні на момент виникнення спірних правовідносин, ці Правила регулюють відносини між побутовими споживачами та енергопостачальниками. Пунктом 2 Правил користування електричною енергією для населення, які були чинні на момент виникнення спірних правовідносин визначено, що електропостачальник - учасник ринку електричної енергії України, який купує електричну енергію на цьому ринку з метою її продажу та/або постачання споживача. З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Запорізьких міських електричних мереж за період з 01.01.2017 року по 01.01.2019 року, на підставі відкритого на ім`я [PERSON] особового рахунку № [NUMBER] надано послуги з постачання електричної енергії до об`єкту, розташований за адресою: [ADDRESS] на загальну суму 1 259,38 грн. Згідно з п. 2 Правил користування електричною енергією для населення, які були чинні на момент виникнення спірних правовідносин, побутовий споживач - фізична особа, яка використовує електричну енергію для задоволення власних побутових потреб на підставі договору про користування електричною енергією з електропостачальником. Побутовий споживач електричної енергії зобов`язаний оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил (п. 42 Правил користування електричною енергією для населення, які були чинні на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 58 Закону України «Про ринок електричної енергії», споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів. Згідно з п.п. 2 п. 5.5.5 Правил роздрібного ринку електричної енергії, споживач електричної енергії зобов`язаний, зокрема, сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів. Відповідно до ст.ст. 67, 68 ЖК Української РСР, наймачі (власники) квартир зобов`язані щомісяця своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з одержання електричної енергії. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] є споживачем електричної енергії за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором про користування електричною енергією від 22.08.2009 року №551320076, укладеного між [PERSON] та ВАТ «Запоріжжяобленерго». Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом. Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 ст. 76 ЦПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2). Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як встановлено судом, відповідач у справі зобов`язання з оплати наданих послуг за період з 01.01.2017 року по 01.01.2019 року належним чином не виконав, у зв`язку з чим, за останнім утворилась заборгованість в сумі 1 259,38 грн. Факт наявності заборгованості в розмірі 1 259,38 грн. підтверджується матеріалами цієї справи й не спростований відповідачем в ході її розгляду. Так, дійсно відповідач надав суду платіжки, які свідчать про сплату ним позивачу за спожиту електроенергію за вказаний період. Водночас, [PERSON] не зміг надати суду докази про сплату за надані послуги за окремі місяці 2018 року. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заявив клопотання про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин. Розглянувши клопотання відповідача, дослідивши матеріали справи, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Як вбачається з розрахунку суми боргу позовних вимог по нарахуванням та оплатам за надані послуги з постачання електричної енергії по особовому рахунку № [NUMBER] , відкритого на ім`я [PERSON] за період з 01.04.2018 року по 01.01.2019 року, відповідач не здійснював погашення простроченої заборгованості. При цьому, позивач звернувся до суду лише - 22.12.2022 р., тобто поза межами 3-річного строку, передбаченого ст. 257 ЦК України. Про наявність обставин, які свідчать про переривання строку позовної давності (про спроби сплати відповідачем виниклої заборгованості у період з 01.01.2017 року по 01.01.2019 року, або про звернення позивача із заявою про видачу судового наказу) ПАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Запорізьких міських електричних у своєму позові не вказав і відповідні докази для цього не надав. Крім того, позивач про порушення своїх прав (несплату за надані послуги) вже був обізнаний наступного місяця після надання послуг, тобто фактично у січні 2019 року. У зв`язку з чим, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, які заявлені за період з 01.01.2017 року по 01.01.2019 року, у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 2 684 грн. покладається судом на позивача.

Outcome: dismissed