Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

Короткий зміст позовної заяви. Позивач протягом 33 років 6 місяців та 25 днів працював на Південному ГЗК. Звільнений з роботи 02.01.2007 за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Станом на момент звільнення ніяких виплат допомоги підприємством йому не здійснювалося, але 31 січня 2023 року він дізнався, що при звільненні роботодавець, який відповідно до Галузевої угоди на 2007-2008 роки був зобов`язаний виплатити йому одноразову допомогу у розмірі тримісячної середньої заробітної плати, повний розрахунок не провів, тому вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити йому одноразову допомогу у розмірі 3290,76 грн. Також вважає, що у зв`язку із невиплатою всіх належних сум в день звільнення є підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 січня 2007 року по 03 березня 2023 року, який за 5904 дні затримки дорівнює 294373,44 грн., але, враховуючи принцип справедливості і співмірності, просить стягнути на свою користь 70 000 грн. Також просить стягнути моральну шкоду у розмірі 13400,00 грн., спричинену невиплатою одноразової допомоги при звільненні. Стислий виклад відзиву відповідача на позов. Відповідач вважає, що позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. Посилається на те, що Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки набирає чинності з 01 січня 2007 року, отже на позивача вона не поширюється, оскільки днем його звільнення згідно з записом в трудовій книжці є 29.12.2006 року. До того ж, оскільки АТ «ПІВДГЗК» не є стороною цієї Угоди і, відповідно, не є її підписантом, то умови цього документу не розповсюджуються на підприємство. На момент звільнення позивача на підприємстві діяв Колективний договір, укладений між Правлінням ВАТ «ПівдГЗК» та Профспілковим комітетом, і згідно з п.6.18 цього колективного договору позивач мав право на отриманні при звільнення одноразової матеріальної допомоги у розмірі 3-х місячних тарифів, як працівник, який має безперервний стаж роботи на підприємстві 23 роки. І ця допомога йому була виплачена у січні 2007 року. Крім того, позивач отримав один оклад (тариф), як ветеран праці, і всього йому було виплачено матеріальну допомогу при виході на пенсію у розмірі 3238,55 грн. Оскільки виплата одноразової матеріальної допомоги, яка передбачена Колективним договором, за своїм змістом, підставами та порядком отримання, правовою природою є тією ж виплатою, що передбачена й Галузевою угодою на 2007-2008 роки, відповідач вважає, що позивач намагається повторно отримати грошові кошти, які вже були отримані ним при звільненні. Крім того, відповідач не погоджується з наведеним позивачем розрахунком суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки позивач обрахував кількість календарних днів, а не робочих, як передбачено Порядком, затвердженим Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року. Крім того, просить врахувати, що вихідна допомога не входить до складу заробітної плати, а є соціальною пільгою і підприємство не має обов`язку її виплати в день звільнення на відміну від заробітної плати, а тому на неї не розповсюджується положення ч.2 ст.233 КЗпП України стосовно відсутності обмежень строків звернення до суду за захистом порушеного права, а тому, позивач, який звільнився з підприємства 02.01.2007 року, пропустив строк звернення з позовом до суду, який відповідно до ст.233 КЗпП України становить три місяці, що також є підставою для відмови в задоволенні позову. Вимоги позивача про стягнення моральної шкоди відповідач також заперечує, оскільки позивач не довів факт порушення АТ «ПІВДГЗК» його законних прав, яке призвело до моральних страждань. Оскільки для стягнення моральної школи необхідно наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні, доказів чому позивач не надав, жодних обґрунтувань розміру моральної школи не навів, тому підстави для задоволення цієї вимоги відсутні. Процесуальні дії у справі. 06.03.2023 позовна заява надійшла до суду. 10.03.2023 позовна заява залишена без руху. 29.03.2023 надійшла уточнена позовна заява. 03.04.2023 позовна заява прийнята до розгляду; провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою від 15.05.2023 у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін було відмовлено. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. 28.04.2023 від відповідача надійшов відзив на позов, а також подано клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, у задоволенні якого ухвалою суду від 15.05.2023 було відмовлено. Інших заяв (клопотань) від сторін не надходило. Фактичні обставини, встановлені судом. [PERSON] з 28.09.1967 по 28.04.1969 року, з 22.12.1969 по 25.01.1971 року, з 22.08.1974 по 10.10.1981 року, з 05.04.1983 по 02.01.2007 року працював на Південному гірничо-збагачувальному комбінаті, на різних посадах слюсарем з виробництва та монтажу металоконструкцій, помічником машиніста та машиністом екскаватора, слюсарем по ремонту обладнання. Звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію по ст.38 КЗпП України. Його загальний стаж роботи становить 33 роки 6 місяців 25 днів. Згідно з довідкою № 76 від 08.02.2023 про середню заробітну плату за 2 місяці, заробітна плата [PERSON] за жовтень 2006 року склала 604,04 грн., відпрацьовано 96,0 годин, за листопад 2006 року - 841,81 грн., відпрацьовано 136,0 годин, середньоденна заробітна плата 49,86 грн., середньомісячний заробіток складає 1096,92 грн. Із наданого Позивачем копії розрахункового листа видно, що у січні 2007 року позивачу була виплачена допомога пенсіонерам у розмірі 3238,55 грн. Довідкою Відповідача, наданою суду з відзивом на позов, [PERSON] були здійснені належні йому при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію виплати, в тому числі одноразову матеріальну допомогу працівникові при вході на пенсію з урахуванням безперервного стажу роботи на підприємстві 3238,55 грн. Зміст спірних правовідносин. Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють трудові відносини. Норми права, які застосовує суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніш наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними у даному випадку є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці», госпрозрахункові підприємства самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників. Положеннями ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Статтею 9 цього ж Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Галузева угода гірничо - металургійного комплексу України на 2007-2008 роки діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України, незалежно від форм власності і господарювання, а також у частині, обумовленій окремими пунктами, - на осіб, що потребують особливої соціальної підтримки згідно п.6.14 (до яких, цим пунктом віднесено в т.ч. непрацюючих пенсіонерів підприємства). Відповідно до п.1.13 Угоди, вона набуває чинності з 01.01.2007 та діє до укладенні нової або перегляду цієї угоди, і вона зберігає чинність у випадку зміни складу, структури, найменування уповноваженого власником органу, від імені якого її укладено (п.1.5). Пунктом 6.1 розділу VI «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» зазначеної Угоди на 2007-2008 роки, передбачено виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на підприємстві, але не менше тримісячної середньої заробітної плати при стажі від 20 і більше років. Частиною 1 ст.233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Статтею 237-1 КЗпП України\~передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Висновок суду. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом встановлено наступне. Щодо розміру невиплаченої позивачу при звільненні заробітної плати. З тексту Галузевої угоди вбачається, що її укладено між власниками (роботодавцями) підприємств (установ, організацій) галузі в особі Міністерства промислової політики України, Фондом державного майна України, Федерацією металургів України, господарських об`єднань (сторона власників) та профспілкою трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України в особі Центрального комітету ПМГУ (сторона профспілки). Однім із підписантів Галузевої угоди на 2007 - 2008 роки був Генеральний директор ТОВ «Метінвест ХОЛДИНГ», до складу якого входить ПІВДГЗК, тому суд не приймає заперечення відповідача в тій частині, що АТ «ПІВДГЗК» керується в своїй роботі Колективним договором, у зв`язку з чим дія зазначеної Галузевої угоди, начебто, не розповсюджується на підприємство, і вважає, що її положення застосовуються до врегулювання даних спірних правовідносин між сторонами у справі. Також суд враховує судову практику у справах даної категорії, зокрема у справі №212/908/17-ц, в якій Верховний Суд України визнав необхідність застосування до спірних правовідносин умов Галузевої Угоди, виконання якої є обов`язком відповідача. Пунктом 6.18 Колективного договору на 2006-2007 роки передбачена виплата одноразової матеріальної допомоги робітникам, які виходять на пенсію, з урахуванням безперервного стажу роботи на підприємстві від 20 до 30 років у розмірі 3-х місячного тарифу (окладу). Оскільки безперервний стаж роботи Позивача на підприємстві Відповідача складає 23 роки 08 місяців 28 днів, йому у січні 2007 року, тобто одразу після звільнення, була виплачена така допомога у розмірі 2428,91 грн. Оскільки згідно із записом в трудовій книжці позивач звільнився з роботи 02.01.2007 року (іншого відповідач не довів, незважаючи на те, що заперечує дату звільнення), і на момент виходу на пенсію мав понад 33 роки загального стажу роботи на підприємстві відповідача, тобто понад 20 років, на нього розповсюджується дія пункту 6.1. Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної середньої заробітної плати. Разом з тим, суд не погоджується з наведеним в позові розрахунком суми невиплаченої допомоги при виході на пенсію у розмірі 3290,76 грн., яку позивач вирахував, виходячи із середньомісячного заробітку 1096,92 грн., посилаючись на довідку, надану відповідачем на адвокатський запит представника позивача (1096,92 Х 3 = 3290,76 грн.), оскільки, як вбачається з довідки, заробітна плата Позивача у жовтні 2006 року склала 604,04 грн., у листопаді 2006 року - 841,81 грн., всього за два місяці 1445,85 грн., а отже середньомісячний заробіток позивача дорівнює 722,92 грн. Саме цей показник слід враховувати при обчисленні одноразової допомоги, яка підлягала виплаті позивачу при звільненні (722,92 грн. Х 3 = 2168,76 грн.). Суд погоджується\~з позицією\~відповідача,\~що виплата\~одноразової матеріальної\~допомоги,\~яка передбачена\~Колективним договором,\~укладеним між\~Правлінням ВАТ\~«ПівдГЗК» та\~Профспілковим комітетом\~на 2006-2007\~роки,\~за своїм\~змістом,\~підставами,\~правовою природою\~є тією\~ж виплатою,\~що передбачена\~й Галузевою\~угодою на\~2007-2008\~роки стосовно\~виплат одноразової\~допомоги працівнику\~при виході\~на пенсію,\~і беручі\~до уваги\~той факт,\~що відповідачем\~підтверджена виплата\~такої допомоги\~у розмірі\~2428,91\~грн.\~(що\~разом і\~одним тарифом\~за звання\~«Ветеран праці»\~у розмірі\~809,63\~грн.\~увійшла до\~суми 3238,55\~грн.),\~і є\~більшою,\~ніж 2168,76 грн., приходить до висновку, що підстави для стягнення одноразової допомоги при виході на пенсію відсутні. Розглядаючи вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд погоджується з тим, що позивачем невірно проведено розрахунок, виходячи з кількості календарних днів, оскільки Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 8 лютого 1995\~року №\~100,\~передбачено,\~що під\~час проведення\~такого розрахунку\~слід використовувати\~формулу,\~за якою\~обрахуванню підлягає\~період затримки\~саме за\~робочі дні,\~кількість яких\~у вказаному\~позивачем періоді\~становить 4159\~днів,\~а не\~5904,\~як вважає\~позивач.\~ Водночас, враховуючи, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні безпосередньо пов`язана із вимогою про стягнення невиплаченої одноразової допомоги при звільненні, у задоволенні якої відмовляється, суд вважає, що підстави для задоволення другої вимоги також відсутні, оскільки, як зазначено вище, передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Як встановлено судом, при звільненні позивача відповідачем проведено з ним розрахунок, виплачені кошти за невикористані дні відпустки і грошова допомога працівникові при виході на пенсію. Щодо стягнення моральної шкоди. Позивач, звертаючись з вимогою про стягнення моральної шкоди, пов`язує її з неотриманням одноразової допомоги працівнику при виході на пенсію за віком. Оскільки судом не було встановлено підстав для задоволення позовної вимоги, з якою позивач пов`язує заподіяння йому моральної шкоди, суд вважає, що вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню також не підлягає. Нормами ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.3 цієї статті). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовляється, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору покладються на позивача, а за розгляд вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати та моральної шкоди, судовий збір слід компенсувати за рахунок держави, оскільки позивач від його сплати звільнений. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed