Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

Представник [PERSON] - адвокат Савчук Р.Р. звернувся в суд з позовом до треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, ВДВС у м.Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ). Позовні вимоги мотивував тим, що оскаржуваний виконавчий напис нотаріуса є незаконним, оскільки при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису нотаріус, в порушення вимог Закону України «Про нотаріат», не переконався належним чином у безспірності розміру суми заборгованості. Крім того, у позовній заяві представник Позивача покликається на те, що оскаржуваний виконавчий напис було вчинено приватним нотаріусом на кредитному договорі, який не є нотаріально посвідченим, що є, на його думку, підставою для визнання його таким, що не підлягає виконанню. За таких обставин оскаржуваний напис просить визнати таким, що не підлягає виконанню. Позивач у судове засідання не з`явився, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задоволити Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. Правом подачі відзиву на позов не скористався. Треті особи в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Заперечень на позов та жодних клопотань, заяв до суду не подавали. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Згідно вимог ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 01.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем вчинено виконавчий напис № 76978, про стягнення із [PERSON] в користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВАНСАР» грошових коштів в сумі 54 105,28 гривень, в тому числі: заборгованість за тілом кредиту 14 262,76 гривень; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 38 092,52 гривень, заборгованість за нарахованою пенею 900 грн. та 850,00 гривень плата за вчинення виконавчого напису відповідно до ст. 31 ЗУ «Про нотаріат» (а.с.14). У виконавчому написі зазначено, що стягнення заборгованості проводиться за період з 10.05.2016 року по 28.05.2021 року. Із вказаного виконавчого напису вбачається, що право вимоги за вказаним договором позики до відповідача «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВАНСАР» перейшло від первісного кредитора ТОВ ФК "Фагор" на підставі договорів про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 200320067 від 10.05.2016. 18.07.2022 року за заявою представника відповідача було відкрито виконавче провадження № 69432205 про примусове виконання виконавчого напису. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі Порядок) для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу II Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає у тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи у частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17. У даному випадку не можливо встановити, які документи були надані представником товариства нотаріусу на підтвердження факту безспірності заборгованості, оскільки приватним нотаріусом не надано суду копій документів, які були підставою для вчинення напису. Таким чином із наданих суду документів не встановлено що за період стягнення заборгованості, борг [PERSON] по договору становив саме ту суму, яка запропонована нотаріусом до стягнення у виконавчому написі. Крім того, нотаріус не мав права вчиняти виконавчий напис на договорі, який не є нотаріально посвідченим. У відповідності до ст. 285 ЦК України загальна позовна давність встановлюється три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Отже, нотаріус не може вчиняти виконавчий напис після спливу більше трьох років та не переконавшись у безспірності заборгованості. В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже обов`язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача. В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов`язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов`язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору. Отже співвідношення строку користування кредитом та розмір вимоги з урахуванням відсутності вимог щодо порушення зобов`язання в іншій частині вказує на не надання суду доказу щодо обґрунтування вимоги на час звернення до нотаріуса та на час вирішення спору. Так само у виконавчому написі відсутнє зазначення суми заборгованості за її видами із визначенням періодів і строків її формування та нарахування. За змістом рішення Верховного Суду у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 84цс19) на відповідача покладено обов`язок спростувати доводи позивача про те, що заборгованість не була безспірною. Тому, відповідач зобов`язаний спростувати аргументи позивача про те, що розрахунок заборгованості, її склад та період нарахування є оспорюваними. Докази, які б спростовували доводи Позивача в матеріалах справи відсутні, і Відповідачем не спростовані. Таким чином, проаналізувавши матеріали справи та вимоги чинного законодавства України, суд дійшов висновку про те, що виконавчий напис 76978 вчинений 01.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем, про стягнення із [PERSON] в користь ТОВ "Фінансова компанія "Авансар", заборгованості в загальній сумі 54 105,28 грн., вчинено з порушенням вимог закону, оскільки суду не надано доказів на підтвердження того, що для його видачі були достатні правові підстави, у зв`язку з чим суд знаходить підстави для визнання даного виконавчого напису таким, що не підлягає до виконання. З урахуванням задоволення позову відповідно до ст.141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі у розмірі 992,40 грн. за подання позовної заяви до суду. На підставі ст.ст. 526, 527, 530, 610, 623, 1054 ЦК України, ст.ст. 87-89 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595

Outcome: approved