Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-04 00:00:00

В квітні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал», в якому просив визнати кредитний договір таким, що не підлягає виконанню, в зв`язку зі спливом строку позовної давності, а також стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між позивачем та відповідачем ніколи не укладалось кредитних договорів. Поруч із цим, 31.10.2013 року між позивачем та АТ «Дельта Банк» було укладено договір, за умовами якого позивач отримав кредитні кошти. 02.03.2015 року НБУ визнав АТ «Дельта Банк» неплатоспроможним, а 05.10.2015 року уз вадив рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Позивач вказує, що він не отримував повідомлення про укладення договору факторингу або правонаступництва між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал». Однак, зайшовши на сайт УБКІ для перевірки своєї кредитної історії, позивачу стала відома інформація про наявність у нього перед відповідачем заборгованості. У відповідь на адвокатський запит, відповідач повідомив, що за результатами електронного аукціону від 17.04.2020 року, між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» 28.04.2020 року було укладено договір про відступлення права вимоги № 2234/К, за умовами якого АТ «Дельта Банк» відступив новому кредитору ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» вимоги до [PERSON] за договором № 001-18531-311013 від 31.10.2013 року в розмірі 30169,49 грн. Позивач вказує, що законом передбачено трирічний строк позовної давності, будь-яких договорів про збільшення тривалості позовної давності між позивачем та банком укладено не було, а тому зобов`язань по поверненню кредитних коштів ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» у позивача не виникає, в зв`язку із закінченням терміну позовної давності. З огляду на викладене, а також в зв`язку з тим, що первинний кредитор не звернувся із вимогами до позичальника про примусове повернення коштів за кредитним договором, а відтак його правонаступник немає права вимагати виконання зобов`язань по поверненню кредитних коштів, що свідчить про наявність підстав для визнання кредитного договору таким, що не підлягає виконанню. Посилаючись на викладене, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва м. Києва від 20.04.2023 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклик сторін. Позивач після відкриття провадження у справі з будь-якими клопотаннями до суду не звертався, у позовній заяві вказав про розгляд справи у його відсутнсті. Відповідач відзив на позов до суду не подав, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що 28.04.2020 року між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» було укладено договір про відступлення права вимоги № 2234/К, за умовами якого АТ «Дельта Банк» відступив новому кредитору ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал», в т.ч. і до позичальника [PERSON] за договором № 001-18531-311013 від 31.10.2013 року в розмірі 30169,49 грн. Зазначений договір є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, та доказів зворотному матеріали справи не містять. Копію договору № 001-18531-311013 від 31.10.2013 року стороною позивача суду надано не було, та будь-яких клопотань в частині витребування зазначеного доказу до суду не надходило. Позивач вказує, що відповідач, як новий кредитор, з огляду на сплив встановленого законом строку позовної давності позбавлений можливості вимагати від позивача сплати коштів за кредитним договором № 001-18531-311013 від 31.10.2013 року, а відтак наявні підстави для визнання цього кредитного договору таким, що не підлягає виконанню. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно зі ст.ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Крім того, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає право на ефективний засіб юридичного захисту. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, та не заперечувалось позивачем те, що між позивачем та АТ «Дельта Банк» із 2013 року наявні договірні відносини, в зв`язку із укладенням кредитного договору № 001-18531-311013. Доказів на підтвердження припинення зазначених правовідносин та/або розірвання у встановленому законом порядку кредитного договору, стороною позивача суду надано не було, як і не було надано доказів на підтвердження належного виконання позивачем зобов`язань за договором та повернення коштів банку. З матеріалів справи вбачається, що відповідач на даний час є законним правонаступником первісного кредитора за договором № 001-18531-311013, що підтверджується копією договору про відступлення права вимоги № 2234/К від 28.04.2020 року, укладеного між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал», який на час розгляду даного спору є чинним. Положеннями Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено можливість оспорювання чинності договору, окремих його положень, спосіб та порядок нарахування відсотків, пені, комісії, тощо, встановлювати відповідність умов договору законодавству про захист прав споживачів. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005р.). Таким чином особа має право пред`явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Проте, позивач звернувся до суду із позовними вимогами про визнання кредитного договору таким, що не підлягає виконанню, що є неналежним способом захисту прав у спірних правовідносинах та є підставою для відмовити в задоволенні позову. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також з огляду на те, що стороною позивача обрано невірний спосіб захисту своїх прав, а відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed