Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

У квітні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] суму основного боргу за спожитий природний газ в розмірі 29481,22 грн. В обґрунтування позову позивач зазначив, що як суб`єкт ринку газу з 01.11.2018 року здійснює діяльність з постачання природного газу фізичним та юридичним особам, які використовують його для власних потреб та є постачальником на якого покладені спеціальні обов`язки.Постачання природного газу побутовому споживачу здійснюється на підставі договору, що укладається між ним та постачальником на умовах Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого Національною комісією що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП), які є однаковим для всіх побутових споживачів України. За договором постачання природного газу постачальник зобов`язаний поставити побутовому споживачу природний газ у необхідних для нього об`ємах (обсягах), а побутовий споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором.Відповідно до вимог Правил, акцептування публічного договору постачання природного газу побутовим споживачем є повернення Споживачем Постачальнику підписаної заяви - приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачем, та/або сплата/часткова сплата Споживачем вартості спожитого природного газу, та/або фактичного споживання природного газу (визначається за даними Оператора ГРМ - «Кіровоградгаз» та вноситься до особового рахунку Споживача).Відповідач акцептував договір, фактично споживаючи природний газ та частково сплативши вартість спожитого природного газу, але в період з січня 2020 року по жовтень2022 року включно було спожито природний газ на загальну суму 29481,22 грн., вартість якого не сплачена відповідачем.В порядку досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про сплату заборгованості за спожитий природний газ, яка залишились незадоволеною відповідачем.Оскільки відповідач не в повному обсязі сплачував нараховані суми за спожитий природний газ, це свідчить про неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань, а тому порушує право позивача на одержання плати за поставлений природний газ у встановлений договором строк. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 13квітня2023 року прийнято до свого провадження цивільну справу та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, але подав до суду клопотання, в якому вказує, що відповідач погасив поточну заборгованість за договором в повному обсязі, на підставі цього просять прийняти відмову від позову, закрити провадження у справі в частині стягнення заборгованості за спожитий природний газ в сумі 29481,22 грн. та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2684,00 грн. при цьому вказали, що розгляд даного клопотання провести без участі представника позивача (а.с.33-36). Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від відповідача до суду не надійшло заяви про розгляд справи за її відсутності, та не надійшло інформації про причини неявки, тому її неявка в судове засідання визнана судом без поважних причин. Відзиву на позов від відповідача також не надходило. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ст. 280 ЦПК України, оскільки належним чином повідомлений відповідач до суду не з`явився, не подав заяв чи клопотань про розгляд справи без його участі та відзиву на позов, тому, враховуючи згоду позивача, суд ухвалює заочне рішення. Суд, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що факт споживання відповідачем природного газу за адресою: [ADDRESS] , підтверджуєтьсявитягом з білінгової системи «Газоліна» - «Фанансовий стан» (а.с.21). Відповідно вимоги про сплату заборгованості за спожитий газ від 12.08.2022року №119/4.3-11736-2022/ [NUMBER] [PERSON] повідомлявся ТОВ Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» про існуючу заборгованість за його адресою проживання (а.с.23). З інформації по рахунку [NUMBER] (ЕІС - код [NUMBER]) споживача [PERSON] судом встановлено, що останній не сплачував позивачу за спожитий газ за адресою: [ADDRESS] починаючи із січня 2020 року по жовтень2022 року та припустився заборгованості перед останнім на загальну суму 29481,22 грн. (а.с.21). Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», як суб`єкт ринку газу, з 01.11.2018 року здійснює діяльність з постачання природного газу фізичним та юридичним особам які використовують його (природний газ) для власних потреб та відповідно Постанови Кабінету Міністрів України № 867 від 19.10.2018 року «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу» та є постачальником, на якого покладені спеціальні обов`язки. Правилами постачання природного газу, що затверджені постановою Національної комісії що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2496 від 30.09.2015 року, визначено, що компанія зобов`язана постачати природний газ споживачам які використовують його (природний газ) для власних потреб, а споживачі зобов`язані здійснювати оплату за отриманий природний газ, згідно особового рахунку і встановлених тарифів. Вказаний обов`язок кореспондується і статтями 6, 7, 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року №2500 «Про затвердження типового договору постачання природного газу побутовим споживачам» визначено, що договір між постачальником природного газу та споживачем є публічним договором приєднання відповідно до ст.ст. 633, 634, 641, 642 ЦК України, відповідно укладається шляхом заявочного принципу і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору. Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обов`язковим для виконання сторонами відповідно до ст. 629 ЦК України. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про ринок природного газу" - постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку. Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року №1875-ІVвстановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до пункту 1 частини третьої статі 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року №1875-ІV споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року №1875-ІV передбачено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції від 09.11.2017 року №2189-VIII, який введений в дію з 01.05.2019 року, індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно з частиною першою статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Частина 1 ст.526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ст. 530 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Проаналізувавши у сукупності норми законодавства та матеріали справи, суд дійшов висновку, що наявність правовідносин між позивачем і відповідачем з кореспондуючими цим правовідносинам правами та обов`язками підтверджується діями сторін: позивач здійснював надання житлово-комунальних послуг до помешкання відповідача (газопостачання), а відповідач отримував і користувався даними послугами. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказані висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду від 10.12.2018 року у справі №638/11034/15-ц. Судом встановлено, що ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» свої зобов`язання виконав в повному обсязі. Відповідач станом на день подання позову не погасив заборгованість за спожитий природний газ, що мало відображення у розрахунку відповідно до витягу з білінгової системи «Газоліна» - «Фанансовий стан». Згідно з наданим витягом з білінгової системи «Газоліна» - «Фінансовий стан», заборгованість відповідача за спожитий природний газ в період з січня 2020 року по жовтень 2022 року склала 29481,22 грн. Однак після пред`явлення даного позову до суду відповідач повністю погасив вказану заборгованість, за спожитий природний газ в сумі 29 481,22 грн.про що вказує позивач усвоєму клопотанні та на цій підставі просить прийняти відмову від позову, закрити провадження у справі в частині стягнення заборгованості за спожитий природний газ в сумі 29481,22 грн. та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2684,00 грн. Відтак судом встановлено, що станом на час розгляду справи 18.05.2023 рокувідповідачпогасив заборгованість у повному обсязі за спожитий природний газ, а тому вимоги позивача про стягнення цієї заборгованості в судовому порядку задоволенню не підлягають. Від представника позивача до суду надійшло клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що відповідачем повністю погашено поточну заборгованість за спожитий природний газ та відсутності предмету спору. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову. Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Огічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Подібного правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 (провадження № 61-2018св19), від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20), від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20 (провадження № 61-9658св20) та від 23 грудня 2020 року у справі №522/8782/16-ц (провадження №61-21649св19). Зі змісту заяви вбачається, що позивач визнав сам факт існування спору між позивачем та відповідачем і при цьому подав заяву про стягнення судового збору з відповідача за пред`явлений позов. З урахуванням встановлених обставин сплата відповідачем заборгованості за спожитий природний газ після пред"явлення позову до нього не може свідчити про те, що між сторонами відсутній спір, а тому суд не має визначених процесуальним законом підстав для закриття провадження у справі та відмовляє позивачу у цьому клопотанні. Враховуючи викладені вище обставини, суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч.3 ст.142 ЦПК України, уразі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. Оскільки борг відповідачем задоволено позовні вимоги після подачі позову до суду, а позивач подав заяву про стягнення понесених ним судових витрат у виді судового збору з відповідача, тому судовий збір покладається на відповідача в повному обсязі та на підставі ч. 1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача стягується сплачена позивачем при подачі позову до суду і документально підтверджена сума судового збору в розмірі 2684,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved