Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив усунути перешкоди в користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] без надання іншого житла. Позов обґрунтований тим, що 16.07.2021 року позивач придбав на електронних торгах квартиру за адресою: [ADDRESS] , підтвердженням чого є нотаріально посвідчене свідоцтво про право власності, зареєстроване в реєстрі під №851 та витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №266166009. Спірна квартира була придбана позивачем [PERSON] на електронних торгах. Виставляючи спірну квартиру на електронні торги приватний виконавець був зобов`язаний зазначити усі існуючі обтяження цього нерухомого майна, включаючи обтяження у вигляді наявності осіб, які в ньому зареєстровані та проживають. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження, тощо): не застосовувалися. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з тим, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та відповідачем не подано відзив у встановлений судом термін, в порядку ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивача, викладеної в письмовій заяві, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України. Вивчивши наявні матеріали справи в їх сукупності, установивши фактичні обставини спору, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. 16.07.2021 року позивач придбав на електронних торгах квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується нотаріально посвідченим свідоцтвом про право власності, зареєстроване в реєстрі під №851 та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №266166009. Згідно відомостей, наданих Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради за №Ш7-328240-ф/л від 07.12.2021 року, в квартирі позивача зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] , з 09.09.2002 року; [PERSON] , [INFO] , з 31.10.2016 року; [PERSON] , [INFO] , з 21.06.2019 року. Відповідно до ст. 41 Конституції України «…кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. …Право приватної власності є непорушним.» Відповідно до положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень ч. 1 ст. 319 ЦКУ власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Отже суд приходить до висновку, що з урахуванням того, що відповідач не є власником майна, членом сім`ї власника, а також не відносится до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство то і використовувати таке майно для проживання не має права. Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 03.06.2020 року по справі № 196/476/13-ц, провадження № 61-48206св18. Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 13 жовтня 2020 року по справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, зробила наступний висновок: «…Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. …право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України…». Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року по справі № 182/7347/18, провадження № 61-19252св19. В даній Постанові ВС також зазначив, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, а тому на них не розповсюджуються положення статті 156 ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку. Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що позивач посилався на те, що він як власник майна відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у користуванні його власністю, зокрема вимагати виселення відповідачів, яким він надав право користування зазначеним житловим приміщенням тимчасово, на період його проживання за межами України. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, суд приходить до висновку, що проживання та реєстрація відповідача в квартирі, що на теперішній час належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, зареєстрованого в реєстрі під №851, перешкоджає останньому у користуванні та розпорядженні його майном. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Outcome: approved