Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача, заперечень відповідача. [PERSON] (далі за текстом Позивач/ Лізингоодержувач) звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» (далі за текстом Відповідач/Банк/Лізингодавець) про захист прав споживачів. Позовні вимоги мотивовані наступним. 27.11.2017 Позивач уклав з Відповідачем договір фінансового лізингу автомобіля №ZPZ2А!00000151 (надалі Договір лізингу), відповідно до умов якого Лізингодавець зобов`язується набути у власність вказаний Лізингоодержувачем автомобіль (надалі предмет лізингу) і надати Лізингоодержувачу це майно за плату у тимчасове користування. Лізингодавець на умовах фінансового лізингу передає у платне володіння та користування Предмет лізингу, найменування, марка, модель, комплектація, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого на момент укладення Договору наведені у ст.14 п.14.1 цього Договору, Додатку 1 (Специфікації), а Лізингоодержувач зобов`язується прийняти Предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та платежі з відшкодування витрат Лізингодавця, пов`язаних з виконанням Договору, на умовах цього Договору. Предмет лізингу весь час дії Договору є власністю Лізингодавця. Строк Договору лізингу становить 60 місяців. На виконання умов договору Позивачем було внесений аванс на користь відповідача у розмірі 40000 грн. не пізніше дати укладення Договору, щомісячний лізинговий платіж становив 3430 грн.. Предметом договору лізингу згідно специфікації є Toyota Scion 2005 року випуску, номер кузова [NUMBER] . Після укладення договору Позивач отримав за актом приймання-передачі предмет лізингу у користування. При цьому Відповідач зареєстрував автомобіль на своє ім`я, а Позивач користувався ним та сплачував відповідні платежі. Оскільки Позивач погасив всі платежі достроково, загалом (з урахуванням авансу) сплативши 179814,67 грн. на користь Відповідача, то Відповідачем було прийняте рішення про перереєстрацію вказаного транспортного засобу на моє ім`я Позивача та між сторонами 05.06.2019р. було підписано Акт приймання-передачі транспортного засобу. 03.07.2019 року Позивач звернувся до ТСЦ 2342 із заявою щодо перереєстрації транспортного засобу та необхідними документами, а також до заяви був доданий Висновок експертного дослідження №08/2342/6288 від 03.07.2019 року, який було виконано Запорізьким науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України, відповідно до якого кузов автомобіля зварений з двох частин. По причині чого в реєстрації транспортного засобу за Позивачем було відмовлено на підставі п.14 Постанови КМУ №1388-98П від 07.09.1998 року. З посилання на зазначене, позивач вказує на те, що у його власність відповідачем було передано зовсім не той автомобіль, який було визначено у Специфікації та в умовах укладеного Договору лізингу. Частина цього автомобіля відповідає за номером кузова тій, що визначена у Специфікації, а інша частина автомобіля має іншу частину кузова, через що не може бути перереєстрована на ім`я Позивача, через що Позивач не може експлуатувати автомобіль за призначенням на дорогах України. Підставою звернення позивача до суду стало те, що він позбавлений можливості поставити автомобіль на облік в порядку визначеному законодавством України, не може вільно розпорядитися автомобілем, не може його експлуатувати на дорогах України та цей автомобіль продовжує бути зареєстрованим за відповідачем. Також, позивач зазначає про те, що на його думку п.3.2. та п.3.12 Договору містять несправедливі умови в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до їх змісту Позивач, споживач повинен нести всі ризики, що пов`язані, навіть зі скритими недоліками товару, які він не міг виявити під час прийняття автомобіля від відповідача, що є явно несправедливим та утворює істотний дисбаланс прав і обов`язків сторін. На підставі викладеного позивач просить суд: визнати недійсним п.3.2. та п.3.12 Договору лізингу з моменту укладення договору; розірвати Договір лізингу та стягнути на свою користь вартість предмету лізингу у розмірі 154000,00 грн., предмет Договору лізингу повернути відповідачу та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. Відповідач визнає обставини щодо укладання оспорюваного Договору лізингу та зазначає, що 07.12.2017 року на виконання умов Договору лізингу Позивачу було передано автомобіль згідно акту-приймання передачі від 07.12.2017 року. Автомобіль було передано позивачу в день його державної реєстрації за АТ КБ «Приватбанк» при якій проводилася перевірка стану автомобілю, та жодних недоліків виявлено не було. Та з моменту передачі позивачу, тобто з 07.12.2017 року зазначений автомобіль постійно знаходився у володінні позивача, а отже будь яка причетність АТ КБ «Приватбанк» до пошкодження автомобілю виключена. Відповідач також зазначає про те, що Позивач в позовній заяві жодним чином не зазначає які саме умови договору Банком було порушено та за якими критеріями таке порушення можна визнати істотним. Отже, на думку відповідача, Позивач не довів належними та допустимими доказами істотність допущеного відповідачем порушення договору, через що відсутні підстави для задоволення позову. З посиланням на зазначене, Відповідач просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Згідно ч.2 ст.174 ЦПК України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Інших заяв по суті від сторін не надходило. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 13.01.2020 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження. 01.08.2022 року закрито підготовче засідання у справі, справа призначена до судового розгляду по суті. Позиція сторін по справі, заяви (клопотання) учасників справи. Позивач в судове засідання не з`явився про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Від представника позивача надійшло клопотання про перенесення судового засідання на іншу дату, через зайнятість у іншому судовому засіданні. Суд, розглянувши клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, вирішив відмовити у його задоволенні з огляду на наступне. Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 223 Цивільного кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. До клопотання про відкладення розгляду справи представником позивача не надано суду докази про участь у іншому судовому процесі. Крім того, вказана дата та час судового засіданні заздалегідь узгоджувалися під фіксацію з усіма учасниками справи і жодних заперечнь від учасників процесу не надходило. А відтак, суд вважає, що відкладення розгляду справи призведе до затягування розгляду справи та порушення процесуальних строків розгляду справи. Верховний Суд в постанові від 01.10. 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, а також те, що дата справа стосується не тільки інтересів учасників справи, а і інтересів дитини, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених позивача та його представника. Від представника відповідача надійшло клопотання про здійснення розгляду справи у її відсутності, у задоволенні позову просить відмовити. Оскільки учасники справи, повідомлені своєчасно та належним чином, у судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Фактичні обставини, встановлені судом. З матеріалів справи встановлено, що 27.11.2017 року між ПАТ КБ «Прибатбанк», як Лізингодавцем, та [PERSON] , як Лізингоодержувачем, було укладено договір фінансового лізингу автомобіля №ZPZ2А!00000151. За цим договором Лізингодавець зобов`язується набути у власність вказаний Лізингоодержувачем автомобіль і надати Лізингоодержувачу це майно за плату в тимчасове користування (п.2.1. Договору). Лізингодавець на умовах фінансового лізингу передає у платне володіння та користування Предмет лізингу, найменування, марка, модель, комплектація, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого на момент укладення Договору наведені в статті 14 п. 14.1 цього Договору, Додатку 1 (Специфікації), а Лізингоодержувач зобов`язується прийняти Предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та платежі з відшкодування витрат Лізингодавця, пов`язаних з виконанням Договору, на умовах цього Договору. По закінченню строку лізингу, до Лізингоодержувача переходить право власності на Предмет лізингу згідно з умовами Договору (за виключенням випадків, передбачених Договором та/або чинним законодавством України) (п.2.2. Договору). Строк користування Лізингордержувачем Предметом лізингу, зазначений в статті 14 п.14.2 Договору і складається з періодів (місяців) лізингу, зазначених в Додатку 2 «Графік сплати лізингових платежів до Договору (надалі - «Графік») та починається з дати підписання Сторонами Акту приймання-передачі Предмета лізингу (надалі - «Акт»), але, в будь-якому випадку, не може бути менше одного року (п.2.3 Договору). Предмет лізингу є власністю Лізингодавця протягом усього строку дії даного Договору. В разі переходу права власності на Предмет лізингу від Лізингодавця до Лізингоодержувача згідно з умовами цього Договору, Предмет лізингу по закінченню Строку лізингу Лізингоодержувачем Лізингодавцю не повертається. (п.2.4 Договору). Лізингодавець реєструє Предмет лізингу на своє ім`я. (п. 3.1 Договору). Приймання Лізингоодержувачем Предмета лізингу в лізйнг оформлюється шляхом складання Акту. Підписання Лізингоодержувачем Акту підтверджує в т.ч. належну якість, комплектність, справність Предмета лізингу вимогам Лізингоодержувача та умовам Договору. З моменту Підписання Сторонами Акту, до Лізингоодержувача переходять усі ризики, пов`язані з користуванням та володінням Предметом лізингу (в тому числі ризики, пов`язані з відшкодуванням збитків та шкоди, завданої третім особам внаслідок користування Предметом лізингу). З моменту підписання Акту, Лізингоодержувач несе повну цивільну відповідальність перед третіми особами за його використання, відшкодовує у повному обсязі шкоду третім, особам, заподіяну внаслідок експлуатації Предмета лізингу. Ризик невідповідності Предмета лізингу цілям використання цього Предмета лізингу несе Лізингоодержувач (п. 3.2 Договору). Використовування Лізингоодержувачем Предмета лізингу здійснюється за його призначенням та згідно з умовами Договору (п. 3.4 Договору). З дати прийому Предмета лізингу за Актом Лізингоодержувач відмовляється від будь-яких прямих чи непрямих претензій до Лізингодавця з приводу якості Предмета лізингу (п.3.12 Договору). Пунктом 14.1 Договору передбачено, що предмет лізингу та його вартість: Автомобіль згідно зі Специфікацією, викладеною в Додатку №1. Строк лізингу: 60 місяців (п.14.2 Договору). Згідно Специфікації до договору, предметом договору лізингу є Toyota Scion 2005 року випуску, номер кузова [NUMBER] , вартістю 154000,00 грн. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] власником транспортного засобу Toyota Scion 2005 року випуску, номер кузова [NUMBER] з 07.12.2017 року є ПАТ КБ «Приватбанк». 07.12.2017 року на виконання умов Договору лізингу [PERSON] було передано автомобіль згідно акту-приймання передачі від 07.12.2017 року. Відповідно до акту від 06.05.2019 року взаєморозрахунків та переходу права власності по фінансовому лізингу, сторони засвідчили, що всі зобов`язання сторін по Договору №ZPZ2А!00000151 було належним чином виконано, претензій стосовно договору та зобов`язань за ним сторони не мають. Лізингоодержуват повністю виплатив Лізингодавцю всі належні платежі за Договором. Предмет лізингу автомобіль Toyota Scion 2005 року випуску, номер кузова [NUMBER] разом з відповідними документами передано у власність Лізингоодержувача. Згідно наказу АТ КБ «Приватбанк» від 05.06.2019 року, наказано провести перереєстрацію АТ КБ «Приватбанк» транспортного засобу Toyota Scion 2005 року випуску, номер кузова [NUMBER] . 03.07.2019 року [PERSON] звернувся до ТСЦ 2342 з заявою №239084418 від 03.07.2019 року про перереєстрацію транспортного засобу Toyota Scion 2005 року випуску, номер кузова [NUMBER] . До вказаної заяви додано висновок експертного дослідження №08/2342/6288 від 03.07.2019 року, який було виконано Запорізьким науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України. У відповідності до цього Висновку, кузов автомобіля зварений з двох частин. Номер кузову автомобіля нанесений в передній частині кузова. Задня частина кузову раніше належала іншому автомобілю. Заводська табличка з дублюючим номером кузова відсутня. Територіальним сервісним центром №2342 [PERSON] надано відповідь №31/8-2342-23 від 03.07.2019 року, відповідно до якої останньому відмовлено в перереєстрації зазначеного вище транспортного засобу у зв`язку з тим, що п.14 Постанови КМУ №1388-98П від 07.09.1998 року допускається державна реєстрація легкових автомобілів, які складені самостійно з частин транспортних засобів, самостійно сконструйованих мотоциклів, легкових, а також вантажних автомобілів, повна маса яких не перевищує 3500 кг, причепів та напівпричепів до них, інших прирівняних до них транспортних засобів і мопедів, виготовлених відповідно до обов`язкових вимог, норм і стандартів України на підставі документів, що підтверджують правомірність придбання складових частин із зазначенням їх ідентифікаційних номерів, а також висновків Головного сервісного центру МВС та інших визначених Кабінетом Міністрів України підприємств, установ та організацій. Підстовою звернення Позивача до суду стало те, що він фактично не набув права власності на предмет договору лізингу, позбавлений можливості перереєструвати його на себе а також те, що п.3.2. та п.3.12 Договору містять несправедливі умови в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься устатті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (чинний на час укладення договору). Відповідно достатті 1 цього Законулізингоодержувач - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка відповідно до договору фінансового лізингу отримує від лізингодавця об`єкт фінансового лізингу у володіння та користування. За частинами другою, третьою статті 20 Закону України «Про фінансовий лізинг» обов`язками лізингодавця є, зокрема: у передбачені договором фінансового лізингу строки передати лізингоодержувачу об`єкт фінансового лізингу у стані, що відповідає призначенню такого об`єкта та умовам договору фінансового лізингу; попередити лізингоодержувача про всі права третіх осіб на об`єкт фінансового лізингу, всі відомі йому особливі властивості та недоліки об`єкта фінансового лізингу, що можуть становити небезпеку для життя, здоров`я, майна лізингоодержувача чи інших осіб або призводити до пошкодження самого об`єкта фінансового лізингу під час володіння та/або користування ним; відповідно до умов договору фінансового лізингу своєчасно та в повному обсязі виконувати передбачені таким договором зобов`язання щодо утримання об`єкта фінансового лізингу, якщо інше не передбачено договором фінансового лізингу; прийняти об`єкт фінансового лізингу у разі розірвання договору фінансового лізингу або в разі закінчення строку, на який лізингоодержувачу надавалося право володіння та користування об`єктом фінансового лізингу, якщо інше не передбачено договором фінансового лізингу. Лізингодавець може мати також інші права та обов`язки відповідно до умов договору фінансового лізингу та законодавства. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 21 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингоодержувач зобов`язаний, зокрема: у разі якщо об`єкт фінансового лізингу відповідає встановленим договором фінансового лізингу умовам та специфікаціям, прийняти такий об`єкт, володіти та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору фінансового лізингу; відповідно до умов договору фінансового лізингу своєчасно та в повному обсязі виконувати зобов`язання щодо утримання та експлуатації об`єкта фінансового лізингу, підтримувати його у справному стані; своєчасно сплачувати передбачені договором фінансового лізингу лізингові та інші платежі; у разі закінчення строку, на який лізингоодержувачу передано об`єкт фінансового лізингу у володіння та користування (якщо до лізингоодержувача не переходить право власності на об`єкт фінансового лізингу), а також у разі дострокового розірвання договору фінансового лізингу та в інших випадках дострокового повернення об`єкта фінансового лізингу, повернути об`єкт фінансового лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння та користування, з урахуванням нормального зносу, або у стані, визначеному договором фінансового лізингу та супровідною документацією на об`єкт фінансового лізингу. Лізингоодержувач може мати також інші права та обов`язки відповідно до умов договору фінансового лізингу, цього Закону та нормативно-правових актів, що регулюють відносини фінансового лізингу. Сторонами визнано обставини щодо укладання договору фінансового лізингу від 27.11.2017 року та передачу об`єкта лізингу Позивачу згідно акту-приймання передачі від 07.12.2017 року. Також суд враховує, що відповідно до вимог порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття і обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, конструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів № 1388 від 07 вересня 1998 року, Під час проведення державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортні засоби підлягають огляду фахівцями експертної служби МВС з метою звірення ідентифікаційних номерів їх складових частин з номерами, зазначеними в поданих власником для реєстрації документах. За результатами огляді в документах, які подаються для державної реєстрації, робиться відповідна відмітка або складається акт огляду. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] власником транспортного засобу Toyota Scion 2005 року випуску, номер кузова [NUMBER] з 07.12.2017 року є ПАТ КБ «Приватбанк». Відповідно до висновку експертного дослідження від 07.12.2017 року №04/1242/8053, який було виконано Запорізьким науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , наданого на дослідження транспортного засобу Toyota Scion номерний знак [NUMBER] , не змінювалися. З 07.12.2017 року об`єкт лізингу знаходиться у користуванні Позивача, вказані обставини визнані сторонами, а тому в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Пунктом 14 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 передбачено, що допускається державна реєстрація самостійно сконструйованих мотоциклів, легкових, а також вантажних автомобілів, повна маса яких не перевищує 3500 кілограмів, причепів та напівпричепів до них, інших прирівняних до них транспортних засобів і мопедів, виготовлених відповідно до обов`язкових вимог правил і нормативів, на підставі документів, що підтверджують правомірність придбання складових частин із зазначенням їх ідентифікаційних номерів, а також висновків Головного сервісного центру МВС та інших, визначених Кабінетом Міністрів України підприємств, установ та організацій. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 527 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Так, суд зазначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України). Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. При цьому за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається на учасників справи. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідатиме встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Суд сприяв Позивачу у доступі до правосуддя та було призначено експертне дослідження за питаннями, запропонованими представником позивача, проте з через визначення виду дослідження та невірне визначення суб`єкту експортної діяльності щодо їх профілю, експертиза не була проведена. За викладених обставин, суд дійшов висновку, що Відповідачем виконані умови договору фінансового лізингу та передано предмет лізингу позивачу, однак останнім не доведено неправомірності дій Відповідача щодо об`єкту лізингу та причино-наслідковий зв`язок з відмовою у його перереєстрації, оскільки на час державної реєстрації 07.12.2017 року права власності на транспортний засіб за Відповідачем - номер кузова та номер двигуна транспортного засобу Toyota Scion номерний знак [NUMBER] , не змінювалися, а після 07.12.2017 року вказаний транспортний засіб знаходився у користуванні Позивача, що останнім не оспорюється. З приводу твердження позивача про те, що п.3.2. та п.3.12 Договору містять несправедливі умови в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до їх змісту Позивач, споживач повинен нести всі ризики, що пов`язані, навіть зі скритими недоліками товару, які він не міг виявити під час прийняття автомобіля від відповідача, що є явно несправедливим та утворює істотний дисбаланс прав і обов`язків сторін, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди. Відповідно до ст.ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. В розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Оспорюваний договір лізингу підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення зазначеного вище правочину не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, крім того, суд враховує, що Позивачем вчинені всі дії на виконання умов договору та сплачені всі обов`язкові платежі за ним, через що суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення позову суд не вбачає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Розподіл судових витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено, а позивач звільнені від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed