Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно. В позові вказує, що станом на 15 квітня 1991 року спірне домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] , складається з житлового будинку літ. А, літньої кухні літ. Б, сараю В, криниці № 1 відноситься до категорії колгоспних дворів, членами якого були її батько [PERSON] голова двору (1/3 частка), її мати [PERSON] (1/3 частка) та її брат [PERSON] (1/3 частка). Державної реєстрації права власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по даний час проведено не було. Однак, будинковолодіння збудоване до 1992 року, а тому здачі в експлуатацію не підлягає. Після смерті батька позивачки [PERSON] , який помер [INFO] , відкрилась спадщина на 1/3 частку вказаного домоволодіння, спадкоємцями якого за законом першої черги є: дружина [PERSON] , діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , онука за правом представлення [PERSON] , оскільки її батько [PERSON] був сином спадкодавця і помер в 1981 році. Вважає, що спадщину прийняли в порядку ст. 549 ЦК УРСР, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, наступні особи: дружина [PERSON] , донька (позивачка) [PERSON] , син [PERSON] та син [PERSON] . Позивачка вважає, що прийняла спадщину після смерті батька, оскільки протягом шести місяців з дня його смерті вчиняла різні дії по управлінню, розпорядженню і користуванню спадщиною, а саме: зробила дрібний косметичний ремонт в будинку, проживала в літній період, має ключі від будинку, тобто фактично вступила у володіння та управління спадковим майном. [PERSON] після смерті батька спадщину не прийняла, оскільки не вступила у володіння та управління спадковим майном. Таким чином право власності на 1/3 частку спадкового майна після смерті батька прийнята вказаними вище чотирма спадкоємцями в розмірі по 1/12 частці (1/3 частка поділена між чотирма спадкоємцями). Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась, свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям нотаріусом не видавались. Після смерті матері позивачки [PERSON] , яка померла [INFO] , відкрилась спадщина на належні їй 5/12 частки (1/3 + 1/12) спірного будинковолодіння, спадкоємцями якої за законом першої черги є: діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та онука за правом представлення [PERSON] , оскільки її батько [PERSON] був сином спадкодавця і помер в 1981 році. Позивачка вважає, що прийняла спадщину після смерті матері, оскільки протягом шести місяців з дня її смерті вчиняла різні дії по управлінню, розпорядженню і користуванню спадщиною, а саме: роздала всі особисті речі покійної, зробила ремонт в будинку (побілила стіни, стелю, забетонувала доріжку від будинку до кухні), перенесла в сарай частину старих меблів, обробляла город, проживала в літній період, здійснювала оплату за електроенергію та має оригінали абонкнижки по розрахункам за електроенергію. [PERSON] після смерті матері спадщину не прийняла, оскільки не вступила у володіння та управління спадковим майном. Таким чином право власності на 5/12 частки спадкового майна після смерті матері прийнято наступними трьома спадкоємцями: [PERSON] 1/3 частка від 5/12, що складає 5/36 часток, [PERSON] 1/3 частка від 5/12, що складає 5/36 часток, [PERSON] 1/3 частка від 5/12, що складає 5/36 часток. Таким чином, спадкоємцями після смерті батька та матері, які прийняли спадщину є: син [PERSON] в розмірі 5/9 частки домоволодіння, [PERSON] 2/9 частки та [PERSON] 2/9 частки. Після смерті [PERSON] , який помер [INFO] відкрилась спадщина на належні йому 5/9 часток домоволодіння по [ADDRESS] , спадкоємцями першої черги якої є: дружина [PERSON] , діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач зазначає, що вказані особи прийняли спадщину в порядку ст.1268 ЦК України, оскільки проживали зі спадкодавцем на день його смерті. Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. Після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , відкрилась спадщина на належні йому 2/9 частки домоволодіння по [ADDRESS] , спадкоємцями за законом першої черги яких є діти: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] спадкова справа заводилась. Позивачка звернулась із даним позовом з тих підстав, що право власності на домоволодіння по [ADDRESS] за спадкодавцями не зареєстроване, а тому вона як спадкоємець за законом не має можливості надати нотаріусу документи про державну реєстрацію права власності, а тому вчинення такої нотаріальної дії як видача їй свідоцтва про право на спадщину неможливе. З врахуванням викладених обставин просить суд встановити факт прийняття нею спадщини після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , та матері [PERSON] , яка померла [INFO] , та визнати за нею право власності на 2/9 частки спадкового майна, яке складається з житлового будинку літ. А, літньої кухні літ. Б, сараю В, криниці № 1, що знаходяться в [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Загарія О.Д., подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в позові з підстав його недоведеності. У відзиві заявиа про застосування строків позовної давності. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та надала пояснення аналогічні позовній заяві просила суд позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні просила суд позовні вимоги задовольнити, оскільки наявні правові підстави для його задоволення. Вразі якщо суд прийде до висновку про необґрунтованість позовних вимог, просила суд зменшити розмір витрат на правову допомогу, що понесенні відповідачем [PERSON] , оскільки її довірителька є пенсіонером та немає можливості компенсувати витрати відповідача. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилась, від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнає. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, хоча судом неодноразово повідомлялись про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги не визнає. В судове засіданні [PERSON] не з`явилась, від її представника надійшли письмові пояснення, згідно яких позовні вимоги не визнає, просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та надала пояснення аналогічні письмовим, просила суд в задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та надала пояснення аналогічні відзиву на позов, просила суд в задоволенні позовних вимог відмовити. Представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав пояснення аналогічні відзиву на позов та письмовим тезам в дебатах, просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити. А також стягнути з позивача понесенні витрати на правову допомогу. В судовому засіданні свідок [PERSON] (позивач) підтвердила обставини, що викладені в позовній заяві. Також суду пояснила, що з 1976 року вона переїхала проживати в м. Чернівці, де працювала на Чернівецькій взуттєвій фабриці. Весь час приїхала в село до своїх батьків. Батько [PERSON] помер [INFO] у неї на руках, перед смертю часто хворів. Коли помер їхній тато, в даному будинку проживав також брат [PERSON] . Вважає, що спадщину прийняла тільки вона. Після смерті [PERSON] , вона з матір`ю робили порядки вдома, ремонт, завезла нові меблі, купила килими. Їй інколи допомагали її друзі з міста. З роботи вона відпрошувалась, інколи брала відпустку за власний рахунок. [PERSON] проживав в будинку до січня 1995 року, в подальшому мати сама проживала. Після смерті матері [PERSON] [INFO] , спадщину прийняла вона та її брат [PERSON] . Обряд поховання та поминок робила вона. Після смерті матері корову вона віддала братові [PERSON] , порося зарізали. Також в подальшому вона зробила ремонт в будинку, робітникам допомагали її друзі з м. Чернівці, зробила підмостку біля будинку, внутрішню побілку в будинку. Ключі від спірного будинку в неї. [PERSON] ( [PERSON] після смерті матері проживала в селі близько місяця в будинку батьків. Коли померла мати спадщину прийняла вона та її брат [PERSON] . Брат [PERSON] в 1976 році побудував власний будинок та перейшов до нього проживати, в подальшому його діти також там проживали, інколи навідували померлих [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] ніколи не цікавився життям батьків та будинком, проживав окремо. В судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , допитані за заявою позивачки, пояснили, що вони зареєстровані та постійно проживають в м. Чернівці, є колегами з [PERSON] . Так дійсно вони з позивачкою їздили в село до її батьків, де допомагали їм по господарству, після їх смерті позивачка також їздила в с. Яблуниця для догляду за будинком, де робився косметичний ремонт одразу після смерті батьків, привозились меблі, оброблявся город. Також вказали, що після смерті батьків позивачки, [PERSON] тривалий час (декілька місяців) після смерті кожного проживала в спірному будинку. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] пояснили, що [PERSON] робила похорон батькам, привозила меблі в будинок, робила ремонт, сплачувала електроенергію. Також вказали, що після смерті батьків позивачки, [PERSON] тривалий час (декілька місяців) після смерті кожного проживала в спірному будинку. Свідок [PERSON] (відповідач), пояснила суду, що вона є внучкою померлих [PERSON] та [PERSON] , її батьком є [PERSON] . З часу смерті її матері [PERSON] в 1987 році вона з своєю сестрою [PERSON] переїхали жити до дідуся з бабусею по [ADDRESS] . З даного будинку ходили в школу. Батько [PERSON] вступив в управління майно після смерті дідуся і бабусі, оскільки постійно проживав в будинку і за ним доглядав. В свою чергу, позивачка [PERSON] приїжджала до будинку дуже рідко, як правило на великі свята, в господарстві не проживала і догляду за ним не здійснювала не робила ремонт, не обробляла город, не завозила будь-яких меблів. Більше того, за християнськими традиціями, яких дотримуються мешканці цієї гірської місцевості, в т.ч. с. Яблуниця, до одного року з дня смерті людини не можна вчиняти будь-яких дій з майном покійного. Тому вважає, що твердження позивачки, що вона робила ремонт в спадковому будинку в період шести місяців з дня смерті батьків є безпідставним і не відповідає дійсності, оскільки такого не було й не могло бути в силу заборони. Жодних претензій до спадщини в [PERSON] не було, до того моменту поки не помер її батько [PERSON] . В судовому засіданні свідок [PERSON] надала аналогічні покази. Свідки [PERSON] , [PERSON] , 1988 р.н., [PERSON] , 1954 р.н., [PERSON] суду пояснили що після смерті [PERSON] та [PERSON] в їхньому господарстві проживав їх син [PERSON] (брат позивачки) разом із своїми двома доньками. Фактично він доглядав за будинком і в ньому господарював. [PERSON] бачили час від часу, вона приїжджала в гості на свята, постійно в будинку не проживала. Постійне місце її проживання м. Чернівці, куди вона виїхала ще в 1970-х роках. Будь-яких ремонтів після смерті спадкодавців, та будь-яких дій (ремонт будинку, роздача особистих речей тощо) з їхнім майном протягом року після їх смерті не проводилось і не могло проводитись, оскільки це суперечить християнськими традиціям, яких дотримуються мешканці цієї гірської місцевості, в т.ч. с. Яблуниця Вижницького району Чернівецької області. Також свідок [PERSON] , 1954 р.н., додатково пояснила, що акт обстеження житлово-побутових умов проживання від 20.10.2021р. в якому наявний її підпис в такому вигляді, який він має на даний час вона не підписувала, їй було для підпису надано незаповнений бланк і усно роз`яснено, що це необхідно для встановлення обставин проживання померлих [PERSON] . Жодних відомостей у акті щодо обставин вступу [PERSON] в управління чи володіння спадковим майном на момент підпису не було. У зв`язку із цим зазначила, що вона відкликає свій підпис з вказаного акта. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка та її представник всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не надали суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивачки [PERSON] , а [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , даний факт підтверджується копіями свідоцтв про смерть /Т.1 а.с.32,48/. Станом на 15 квітня 1991 року домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] , складається з житлового будинку літ. А, літньої кухні літ. Б, сараю В, криниці № 1 відносилося до категорії колгоспних дворів, членами якого були: батько позивачки [PERSON] голова двору, її мати [PERSON] та її брат [PERSON] /а.с.17/. У зв`язку з цим, та на підставі діючого на той час законодавства, на момент припинення колгоспних дворів кожному із його членів належало в рівній частці право власності в спірному майні. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У разі відкриття спадщини до 01.01.2004 року до вирішення спірних правовідносин, пов`язаних зі спадкуванням, застосовується законодавство, чинне на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР 1963 року. Згідно пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Спадкування здійснюється за законом і за заповітом (ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР). Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст. 548 ЦК УРСР). У ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визначено дії, що свідчать про прийняття спадкоємцем спадщини: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Враховуючи вказані приписи чинного на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] та [PERSON] законодавства, позивачка повинна була довести належними, допустимими та достатніми доказами саме факт її вступу у володіння та управління спадковим майном, тобто вчинення певних дій щодо такого майна, які можуть свідчити про прийняття нею спадщини. Факт проживання позивачки із спадкодавцями протягом шести місяців з дня їх смерті не доведено. Проте, сам факт проживання для справи немає правового значення, оскільки вступ в управління або володіння спадковим майном в розумінні статті 549\~ЦК УРСР має на увазі здійснення певних дій із спадковим майном, його обслуговування тощо або володіння цим майном та документами на нього. Лише факт проживання за однією адресою з спадкодавцем, ведення спільного підсобного господарства не є обставинами, що свідчать про фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном. Вказаний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 16.10.2019р. у справі № 319/1166/18. У постанові Верховного Суду від 25.03.2020р. у справі № 305/235/17 зазначається, що під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. У постанові від 18.03.2020р. у справі № 2-612/2008 Верховний Суд вказав, що для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Таким чином, для встановлення тієї обставини, чи прийняв спадкоємець спадщину, необхідно встановити, чи вступив він фактично в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Якщо позивач у шестимісячний строк вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права власності на спадкове майно. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Судом встановлено, що [PERSON] в 1976 року переїхала постійно проживати в м. Чернівці та працювала на Чернівецькій взуттєвій фабриці, де її було прийнято наказом № 222 від 11 серпня 1976 року, а звільнено наказом № 120-З від 22 квітня 2002 року /Т.1 а.с.173,174/. В кінці 1970-х років позивачка знялася з реєстрації місця проживання по [ADDRESS] та в подальшому з 05.09.1986р. зареєструвала своє місце проживання в належній їй квартирі [ADDRESS] , де продовжує проживати по даний час /Т.1 а.с.169-171/. Суд критично ставиться до показів в судовому засіданні [PERSON] в якості свідка та свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про те, що після смерті [PERSON] в 1994 році та [PERSON] в 1995 році, їх донька [PERSON] тривалий час (декілька місяців) після смерті кожного проживала в спірному будинку, з наступних підстав. Як вбачається з особової картки позивачки, як працівника [PERSON] взуттєвої фабрики, в рік смерті батька вона перебувала у відпустці з 30.05.1994р. по 20.06.1994р., тобто після дня його смерті [INFO] позивачка постійно знаходилась на роботі до наступної відпустки 19.06.1995р., а тому не могла проживати з спадкодавцем /Т.2 а.с.41/. В рік смерті матері позивачка перебувала у відпустці з 19.06.1995р. по 14.07.1995р., тобто, на день її смерті [INFO] не могла з нею проживати. /Т.2 а.с.41/ Також суд критично відноситься до поданого позивачкою акта обстеження житлово-побутових умов проживання від 20.10.2021р. /Т.1 а.с.38/, оскільки акт підписано трьома мешканцями с. Яблуниця Вижницького району Чернівецької області, один з яких [PERSON] , яка даючи показання як свідок у справі, чітко вказала, що акт в такому вигляді, який знаходиться в матеріалах справи вона не підписувала, їй було надано для підпису незаповнений бланк і усно роз`яснено, що це необхідно для встановлення обставин проживання померлих [PERSON] . Жодних відомостей у акті щодо обставин вступу [PERSON] в управління чи володіння спадковим майном на момент підпису [PERSON] не було. У зв`язку із цим свідок відкликала свій підпис з вказаного акта. За таких обставин суд не може оцінити акт від 20.10.2021р. як достатній доказ, який би «поза розумним сумнівом» доводив факт вступу позивачки в управління та володіння спадковим майном. Надані позивачкою копії декількох сторінок абонентської книжки по розрахункам за електроенергію, не можуть бути доказом, який свідчить про фактичний вступ нею в управління або володіння спадковим майном. З абонкнижки слідує, що особовий рахунок відкрито на батька позивачки [PERSON] , квитанції підтверджують оплату за електроенергію за деякі місяці з 1993 по 1996 роки. Шість з цих квитанцій підтверджують оплату в період проживання батьків позивачки, і тільки три після їх смерті. В жодній квитанції не вказано, що оплату за електроенергію здійснює саме [PERSON] . Додана квитанція за період з 11.07.2012р. по 09.09.2012р. не має будь-якого відношення до періоду прийняття спадщини /Т.1 а.с.39,40/. Сам факт наявності оригіналу абонкнижки у [PERSON] , який суду для огляду не надавався, не може свідчити про факт оплати саме нею вартості спожитої електроенергії по [ADDRESS] , як підстави для встановлення факту прийняття спадщини. Суд не приймає до уваги покази свідків позивача, згідно яких після смерті кожного з батьків, позивачка проводила ремонт спірного будинку, оскільки дані покази різняться між свідками позивача та відповідача, внаслідок чого судом не можливо достовірно встановити з даних показів обставини, які мають значення для справи. При цьому як встановлено судом свідки з сторони відповідачки [PERSON] , які є старожилами с. Яблуниця, пояснили суду, що за християнськими традиціями, які сповідуються споконвіків жителями цієї гірської місцевості, в т.ч. с. Яблуниця, категорично заборонено протягом одного року робити будь-які дії щодо майна померлих, в т.ч. ремонт житла. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зміст ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до положень статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі (постанова Верховного Суду від 10.04.2020 у справі № 522/22023/16-ц). При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність (постанова Верховного Суду від 29.08.2018 у справі № 910/23428/17). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на нього. Позивачем та його представником не надано суду безперечних і достатніх доказів з приводу того, що після смерті батьків вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в заявлених позивачем межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення. Враховуючи те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, а тому підстав для стягнення з відповідачів судових витрат немає. В той же час, враховуючи те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, то наявні підстави для стягнення з позивачки понесених судових витрат відповідачки [PERSON] . За змістом частини третьої статті 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір. Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Так, договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI). Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України. Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до пп. 1.4. п. 1 договору про надання професійної правничої допомоги від 16 лютого 2022 року, укладеного між адвокатом Загарією Олександром Дмитровичем та відповідачем [PERSON] , його предметом є в т.ч. й представництво інтересів клієнта у цивільній справі № 721/1188/21. Відповідно до п. 3.2. договору гонорар адвоката визначений у фіксованій сумі в розмірі 20\~000 грн., з яких 10\~000 грн. вже авансом сплачені адвокату 01 березня 2022 року, що підтверджується квитанцією до прибуткового ордера. Надаючи оцінку співмірності суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи, суд приходить до висновку, що з позивачки підлягають стягненню на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 20\~000 грн. Щодо усного клопотання представника позивача про зменшення розміру витрат на правову допомогу, що понесенні відповідачем [PERSON] , оскільки її довірителька є пенсіонером та немає можливості компенсувати витрати відповідача то суд вважає, що дане клопотання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання. Слід зауважити, що на сторону, яка подає клопотання про зменшення витрат, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат. Так, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу суд враховує висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у\~справі № 922/445/19, в якому, серед іншого наголошено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Представник позивача заявляючи дане клопотання не обґрунтувала та не довела неспівмірності заявлених витрат відповідачем [PERSON] із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт, внаслідок чого в задоволенні даного клопотання слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: approved