Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-16 00:00:00

20 липня 2021 позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із спільною позовною заявою до Дніпровської міської ради із вимогами про встановлення факту належності квартири [ADDRESS] позивачам на праві приватної власності та визнання за ними права приватної спільної власності на неї (а. с. 1-14, 133-142). В обґрунтування позовної заяви, з урахуванням уточнень від 18 січня 2022 року зазначено, що Виконавчим комітетом Красногвардійської районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська було видано [PERSON] та членам його сім`ї (усього 3 особи) ордер серії І № 749 на право на зайняття квартири [ADDRESS] , тому позивачі з 1994 року мешкали у даній квартирі та [PERSON] (наймач) звернувся до органу приватизації ДЖКП «Південне» із заявою про приватизацію вищезазначеної квартири, що використовується ним та членами сім`ї на умовах найму. Зазначено, що розпорядженням № 250-05 від 10 червня 2005 року органом приватизації ДЖКП «Південне» вищезазначена заява задоволена, кватиру передано у приватну спільну власність наймача та членів його сім`ї. Крім того, 10 червня 2005 року КЖЕП «Південне» видало позивачам свідоцтво про право спільної власності спірну квартиру. Вказано, що отримавши свідоцтво про право власності позивачі, починаючи із 13 січня 1994 року, зареєстровані та постійно проживають у вищезазначеній квартирі, здійснюють утримання квартири, сплачують комунальні послуги. Пізніше позивачі [PERSON] та [PERSON] розлучаються, [PERSON] змінює своє шлюбне прізвище на « [PERSON] ». Натомість [PERSON] звернувся за юридичною консультацією з метою складення заповіту, де йому було роз`яснено, що свідоцтво про право спільної власності є правовстановлюючим документом на майно, однак, зазначене право власності потрібно зареєструвати у Державному реєстрі речових прав на майно. Листом «Про надання інформації» № 4012 від 25 березня 2020 року КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради повідомило [PERSON] та [PERSON] про те, що, станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] відсутні відомості щодо реєстрації права власності за [PERSON] , [PERSON] ; натомість міститься копія свідоцтва від 10 червня 2005 року про право власності за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] згідно із розпорядженням № 250-05, але реєстрація в КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради станом на 31 грудня 2012 року не проводилась. Листом «Про розгляд заяви» від 14 серпня 2020 року за № 3/16-3712 Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради повідомив [PERSON] про відсутність законних підстав для приватизації квартири, адже, у матеріалах інвентаризаційної справи за адресою: [ADDRESS] міститься копія свідоцтва від 10 червня 2005 року про право власності за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] згідно із розпорядженням № 250-05, але реєстрація в КП «ДМБТ» Дніпровської міської ради станом на 31 грудень 2012 року не проводилась. Крім того, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (довідка № 262447768) право власності на квартиру [ADDRESS] у зазначеному реєстрі не зареєстровано. Зазначає, що відповідно до положень Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затверджені постановою КМУ від 25 грудня 2015 року за № 1127 для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації. Однак, 13 грудня 2015 року у квартирі [ADDRESS] сталась пожежа під час якої були втрачені особисті речі членів сім`ї, у тому числі і документи, зокрема, оригінал свідоцтва про право спільної власності позивачів на квартиру [ADDRESS] . Таким чином позивачами втрачено оригінал правовстановлюючого документу на спірну квартиру, що унеможливлює здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вказано, що з метою відновлення правовстановлюючого документу отримання його дублікату адвокат, діючи в інтересах [PERSON] , звернувся із запитами до КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради та до органу приватизації КЖЕП «Південне». Із відомостей, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було з`ясовано, що КЖЕП «Південне» перебуває у процесі ліквідації (роздруківка додається). Листом «Про надання інформації» від 18 лютого 2021 року за № 1642 КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради надало ксерокопії з ксерокопій свідоцтва про право власності на житло від 10 червня 2005 року на ім`я позивачів та розпорядженням № 250-05 від 10 червня 2005 року. Листом від 07 квітня 2021 року арбітражний керуючий КЖЕП «Південне» Левченко В.В. повідомив позивачів, що видати дублікат свідоцтва про їх право власності на житло від 10 червня 2005 року не має можливості у зв`язку із тим, що усі архіви документів КЖЕП «Південне» втрачено. Зазначають, що з цих підстав, вони позбавлені можливості розпоряджатись належним їм майном, адже фактично відомості про майно відсутні у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без оригіналу/дублікату правовстановлюючого документу ані зареєструвати, ані підтвердити своє право власності перед третіми особами позивачі не мають можливості тому змушені звернутися з вказаним позовом до суду для відновлення їх прав. Тому прохають суд встановити факт того, що квартира [ADDRESS] належить позивачам на праві приватної спільної власності та визнати за ними право приватної спільної власності на спірну квартиру разом зі стягненням з відповідача судових витрат у сумі 7395 гривень. Ухвалою суду від 26 липня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачам надано термін на усунення недоліків (а. с. 83). 12 серпня 2021 року недоліки зазначені в ухвалі суду від 26 липня 2021 року, позивачами усунуто (а. с. 85-87). Ухвалою суду від 16 серпня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 14 годину 15 хвилин 22 вересня 2021 року (а. с. 93), копія якої направлена учасникам справи 20 серпня 2021 року за вихідним № 17745/21 (а. с. 94). Протокольною ухвалою суду від 18 січня 2022 року задоволено клопотання позивачів про залучення до участі у справі співвідповідачів - Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради та Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради (а. с. 126). 26 серпня 2022 року на адресу суду надійшов представника Дніпровської міської ради Архипенка А. на позовну заяву (а. с. 178-180), в якій він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає про те, що позивач звернувся до суду з позовною заявою, не обґрунтовуючи при цьому, чим було порушено, не визнано або оспорено його право на володіння спірним майном саме Дніпровською міською радою. Вирішуючи спір, необхідно визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Неналежність обраного способу судового захисту зумовлює відмову у задоволенні означених позовних вимог. Вважає, що відсутність порушеного права та невідповідність обраного позивачем способу захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судового рішення про відмову у позові. Вказує, що в канцелярії Дніпровської міської ради відсутні будь-які звернення позивача та не надано до суду належних доказів, того, що позивач звертався до міської ради, і як наслідок відмову з роз`ясненнями щодо вирішення зазначеного спору. Отже, Дніпровською міською радою не було порушено права позивача, у зазначеній справі, оскільки свідоцтво про право власності від 10 червня 2005 року на рухоме майно за адресою: [ADDRESS] , по видане КЖЕП «Південе», а тому Дніпровська міська рада та Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради є неналежним відповідачем по справі. Більш того, вважає, що предмет спору про визнання права власності, у даному випадку відсутній, у зв`язку з чим прохає суду відмовити у задоволення позовних вимог у повному обсязі. 28 вересня 2022 року на адресу суду надійшли письмові пояснення позивачів (а. с. 187-188), в яких вони зазначають про те, що доводи представника відповідача про те, що ними обрано неналежний спосіб захисту, є необґрунтованими, оскільки вказаний спосіб захисту передбачений вимогами ч. 2 ст. 16 та ч. 1 ст. 392 ЦК України. Разом з цим, зазначає про те, що є необґрунтованим твердження відповідача про те, що він є неналежним та таким повинно бути КЖЕП «Південне», оскільки єдиним засновником КЖЕП «Південне» є саме Дніпровська міська рада та підпорядковане воно Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, а відтак остання є належними відповідачами у справі. Протокольною ухвалою суду від 28 вересня 2022 року КЖЕП «Південне» Дніпровської міської ради залучено до участі у справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (а. с. 193). Протокольною ухвалою суду від 09 лютого 2023 року закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті (а. с. 221). У судовому засіданні представниця позивачів - адвокатка Чернецька О.А. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити. Обґрунтування надала аналогічні тексту позовної заяви та письмових пояснень. У судовому засіданні представник відповідачів Дніпровської міської ради та Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради - Архипенко А.О. позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечував. Обґрунтування надав аналогічні тексту відзиву на позовну заяву. У судовому засіданні представник відповідача КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради - Кравець О.Г., позовні вимоги не визнала, прохала суду у задоволенні позовних вимог в частині до КП «ДМБТІ» ДМР, відмовити. У судове засідання представник третьої особи КЖЕП «Південне» Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 249), причина неявки суду не відома. Дослідивши матеріали позовної заяви, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що 08 липня 1993 року Виконавчим комітетом Красногвардійської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська [PERSON] та його сім`ї, яка складається із 3 осіб ( [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ), на підставі рішення виконавчого комітету Бабушкінської ради народних депутатів в м. Дніпропетровську від 16 квітня 1993 року № 300, видано ордер серії І № 749 на право зайняття двох окремих кімнат загальною площею 29,54 кв.м у кв. [ADDRESS] (а. с. 23 та на звороті). Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 29 квітня 2017 року, 29 квітня 2017 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , та після державної реєстрації шлюбу її прізвище « [PERSON] » (а. с. 21). З копії розпорядження органу приватизації КЖЕП «Південне» ДМР № 250-05 від 10 червня 2005 року (а. с. 35) вбачається, що прохання наймача квартири [PERSON] , в якій він мешкає і яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , органом приватизації задоволено та, вирішено передати йому вказану квартиру в спільну приватну власність. Також, п. 4 вказаного розпорядження зобов`язано відділ приватизації ДЖКП «Південне» у десятиденний термін оформити свідоцтво про право власності на житло; (при необхідності) посвідчення на одержання належним мешканцям квартири (будинку) житлових чеків на суму 2 гривні 97 копійок. З копії свідоцтва про право на житло (а. с. 36), що видане 10 червня 2005 року КЖЕП «Південне» ДМР вбачається, що кв. [ADDRESS] , загальною площею 56,5 кв.м, дійсно належить на праві приватної спільної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З архівної довідки КП «Жилсервіс-2» ДМР від 27 лютого 2020 року № 133 (а. с. 30) вбачається, що в документах архіву КП ««Жилсервіс-2» ДМР Чечелівського району ордер на кв. [ADDRESS] , відсутній. З відповіді КП «ДМБТІ» ДМР № 4012 від 25 березня 2020 року вбачається (а. с. 32), що станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційних справах за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] , відсутні відомості щодо реєстрації права власності за [PERSON] та [PERSON] . Разом з цим, зазначеного, що в матеріалах інвентаризаційної справи за адресою: [ADDRESS] міститься копія свідоцтва від 10 червня 2005 року про право власності за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , виданого КЖЕП «Південне», згідно з розпорядженням № 250-05, але реєстрація в КП «ДМБТІ» ДОР, станом на 31 грудня 2012 року, не проводилася. Також вказано, що житловий будинок по [ADDRESS] , в який увійшла квартира [ADDRESS] , зареєстровано за КЖЕП «Південне» ДМР, на підставі рішень виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19 листопада 2003 року № 11/13, від 19 червня 2003 року № 1549, про що зроблений запис в обліковій книзі № 45 ЖЮ за реєстровим № 4287-212. Відповідно до довідки № 4699 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб у кв. [ADDRESS] (а. с. 31), станом на 13 березня 2020 року за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] (наймач, зареєстрований 13 січня 1994 року) та [PERSON] (донька, зареєстрована 09 червня 2006 року). 14 серпня 2020 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради у відповіді № 3/16-3712 на звернення [PERSON] щодо приватизації квартири (а. с. 33) зазначено, що законних підстав для приватизації зазначеної квартири не має, оскілки в поданому заявником пакеті документів, зокрема, у довідці КП «ДМБТІ» ДМР № 4012 від 25 березня 2020 року зазначено, що в матеріалах інвентаризаційної справи за адресою: [ADDRESS] міститься копія свідоцтва від 10 червня 2005 року про право власності за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , виданого КЖЕП «Південне», згідно з розпорядженням № 250-05, але реєстрація в КП «ДМБТІ» ДОР, станом на 31 грудня 2012 року, не проводилася. 23 лютого 2021 року представниця позивачів звернулася із адвокатським запитом до арбітражного керуючого КЖЕП «Південне» щодо отримання дубліката свідоцтва про право власності позивачів на спірну квартиру (а. с. 38-39). 07 квітня 2021 року арбітражним керуючим КЖЕП «Південне» Левченком В.В. надано відповідь на вищевказаний запит представниці позивачів (а. с. 40), з якої вбачається, що видати дублікат свідоцтва від 10 червня 2005 року про право власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що було видано КЖЕП «Південне» ДМР згідно із розпорядженням № 250-05 та копію самого розпорядження, останній не має можливості, адже усі архіви документів КЖЕП «Південне» були втрачені. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а. с. 43) вбачається, що відомості про право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на кв. [ADDRESS] , в даних реєстрах відсутні. Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань відносно КЖЕП «Південне» (ЄДРПОУ 24994436) (а. с. 37) вбачається, що вказана юридична особа перебуває в стані припинення з 09 липня 2012 року, у зв`язку з винесенням Господарським судом Дніпропетровської області судового рішення № 34/5005/4591/2021 від 21 червня 2021 року про визнання юридичної особи банкрутом та відкриття процедури ліквідації. Разом з цим, з вказаного витягу вбачається, що єдиним засновником даної юридичної особи є Дніпропетровська міська рада. На офіційному сайті Дніпровської міської ради за посиланням https://dniprorada.gov.ua/uk/page/komunalne-zhitlovo-ekspluatacijne-pidpriemstvo-pivdenne-dnipropetrovskoi-miskoi-radi міститься інформація про те, що КЖЕП «Південне» ДМР підпорядковано Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради та, перебуває у стані припинення. Ліквідатором (арбітражним керуючим) є Левченко В.В. (юридична адреса: м. Дніпро, вул. Янгеля, 4; фактична адреса: м. Дніпро, вулиця Св. Хороброго, 11, офіс 307 (місцезнаходження ліквідатора); е-mail: [INFO] ). Дана інформація є загальновідомою, а тому не підлягає доказуванню. З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що Дніпровська міська рада та Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради є належними відповідачами у справі, а доводи представника відповідачів [PERSON] щодо їх неналежності такими, що спростовані матеріалами справи. У судовому засіданні, що відбулося 11 квітня 2023 року, свідок [PERSON] , пояснив, що станом на грудень 2015 року він проживав по [ADDRESS] по вказаній вулиці жила баба [PERSON] , в якої в 2015 році сталася пожежа. Пояснив, що він з колегою приїхав до себе додому у буд. [ADDRESS] та побачив, що біля будинку баби [PERSON] стояли криміналісти, в яких він запитав про те, що сталося. Останні йому повідомили про те, що баба [PERSON] погоріла. Вказав на те, що ані диму, ані пожежних машин, ані сусідки [PERSON] , він не бачив. Зазначив, що це було приблизно в неділю та, що на дворі було сиро, але морозу ще не було. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Приписами ч. 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Нормою ч. 1 ст. 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. У позовній заяві позивачі вказують на те, що оригінал свідоцтва про право власності на спірну квартиру був ними втрачений, у зв`язку з пожежею, а отримання дублікату свідоцтва про право власності на теперішній час є вже неможливим, що позбавляє їх можливості підтвердити своє право власності на квартиру та розпорядитись своєю власністю на власний розсуд. Відповідно до вимог статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Позивачем у спорі про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову). Згідно роз`яснень наведених у п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Позивачі є власниками квартири [ADDRESS] , однак втратили правовстановлюючий документ, який засвідчував їх право власності на вказану квартиру через пожежу, а отримати дублікат такого правовстановлюючого документу вони не мають можливості. Відсутність документу, що засвідчує право власності позивачів на квартиру [ADDRESS] , позбавляє позивачів змоги підтвердити своє право власності на дану квартиру та можливості розпорядитись своєю власністю на власний розсуд. Верховний Суд у своїй постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 902/147/15 (902/685/16) вказав на те, що вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом зазначеної норми судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача таке право, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. слід враховувати, що за змістом зазначеної норми судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача таке право, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. З огляду на наведене, враховуючи те, що позивачі є власниками кв. [ADDRESS] , однак у зв`язку із пожежею втратили всі правовстановлюючі документи на неї, а отримати дублікат правовстановлюючих документів не мають змоги, через знищення архівних даних органом, що їх видавав, що, в свою чергу, позбавляє їх змоги підтвердити своє право власності на дану квартиру та можливості розпорядитись своєю власністю на власний розсуд, а відтак захистити своє порушене право в іншій спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про визнання за ними права власності на нерухоме майно, не можуть, суд доходить висновку про можливість визнання за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] право спільної приватної власності на квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про встановлення факту, що кв. [ADDRESS] належить позивачам на праві приватної спільної власності, суд зазначає наступне. Так, приписами ч. 1 ст. 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 1. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. З огляду на викладене, враховуючи те, що судом вже визнано право спільної приватної власності позивачів на квартиру [ADDRESS] , а саме по собі встановлення факту належності позивачам даної квартири на праві приватної спільної власності не породжує для них жодних юридичних наслідків, тобто від даного факту не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав позивачів, суд доходить висновку, що підстави для задоволення вказаної вимоги відсутні, у зв`язку з чим у її задоволенні слід відмовити. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/WestAllianceLimited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96). ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: partial