Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-16 00:00:00

12 січня 2023 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» про стягнення суми, що належить виплаті при звільненні. В обґрунтування\~позовних вимог\~позивач зазначила,\~що з\~20\~квітня 2016\~року [PERSON] ,\~на підставі\~наказу №\~18-К/ОС\~від 19\~квітня 2016\~року,\~на умовах\~трудового договору,\~працювала у\~Державному підприємстві\~«Державний проектний\~інститут «Запоріжцивільпроект»\~на посаді\~юрисконсульта. Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 02 вересня 2021 року (справа № 331/1956/21) припинено трудові відносини між позивачем [PERSON] та відповідачем Державним підприємством «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України, з дня набрання рішенням законної сили. Вказане рішення набрало законної сили 04 жовтня 2021 року. На порушення норм чинного законодавства, відповідач в день звільнення, а саме - 04 жовтня 2021 року не здійснив з [PERSON] остаточного розрахунку та не видав трудову книжку. Зважаючи на порушення прав, 02 лютого 2022 року позивачем було направлено спецзв`язком через відділення «Запоріжжяспецзв`язок» на адресу Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» лист про виконання вимог законодавства щодо остаточного розрахунку при звільненні з вимогою про виплату всієї належної їй суми, однак станом на день звернення до суду відповідач відповіді так і не надав, розрахунок не здійснив, трудову книжку не повернув. Виходячи із вищенаведеного, позивач просить суд стягнути із Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» на користь [PERSON] заборговану та невиплачену при звільненні заробітну плату за період з 01.12.2017 року по 04.10.2021 року в у розмірі 432825,00 грн., без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 17 січня 2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.41). У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку (а.с.43, 45). Між тим, позивач надсилала до канцелярії суду заяви про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить позов задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а.с.48-49,61-63, 71-73). Представник відповідача Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, за відомим місцем реєстрації, що підтверджується поштовим конвертом, який повернувся на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.46, 60, 70). Також відповідно до приписів ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади про виклик відповідача до зали судових засідань (а.с.59, 67). Проте, жодних документів на підтвердження поважності причин неявки представник відповідача суду не надав, відзиву на позов, а також заперечень проти заявлених позовних вимог суду також не представлено. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Відповідно до\~п.\~4)\~ч.\~8\~ст.\~128\~ЦПК України,\~днем вручення\~судової повістки\~є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Окрім того, довідка поштового відправлення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з тим, що «адресат відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду, зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки, відповідно до висновків Верховного Суду які закріплені у постанові від 10.05.2023 року по справі № 755/17944/18. Відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК України,\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За змістом ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Таким чином, згідно з вимогами ст.ст. 128, 131 ЦПК України, відповідач належним повідомлений про час та місце слухання справи за офіційною адресою його місцезнаходження, зареєстрованого у встановленому законом порядку, проте представник відповідача не з`явився у судове засідання без поважних причин. Відповідно до положень статті 281 ЦПК України, враховуючи вищезазначене, а також приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 квітня 2016 року на підставі наказу № 18-К/ОС від 19 квітня 2016 року, на умовах трудового договору, [PERSON] було прийнято в Державне підприємство «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» на посаду юрисконсульта, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.11). Також даний факт підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] (а.с.12-15). Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 02 вересня 2021 року (справа № 331/1956/21) припинено трудові відносини між позивачем [PERSON] та відповідачем Державним підприємством «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України, з дня набрання рішенням законної сили. Вказане рішення набрало законної сили 04 жовтня 2021 року (а.с.16-17, 18). 02 лютого 2022 року позивачем [PERSON] був направлений спецзв`язком через відділення «Запоріжжяспецзв`язок» на адресу відповідача Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» лист про виконання вимог законодавства щодо остаточного розрахунку при звільненні з вимогою про виплату всієї належної їй суми (а.с.25). Відповідно до довідки-розрахунку заробітної плати позивача [PERSON] за період з грудень 2017 року по 04 жовтня 2021 року, сума, яка підлягає виплаті, становить 432825 грн. (а.с.10). Статтею 43\~Конституції України гарантовано кожному громадянину право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Частинами першою та другою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Крім того, Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 (у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] ни щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці») зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Тобто, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення, зокрема вихідної допомоги, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування такої виплати. Судом встановлено, що позивач зверталася до відповідача з вимогою провести з нею остаточний розрахунок при звільненні, що підтверджено листом від 02 лютого 2022 року, який був повернутий позивачу з відміткою «Одержувач за поданою адресою відсутній» (а.с.24). Отже, суд приходить до висновку, що було порушено право [PERSON] на оплату праці і позивач має право на отримання заборгованої та невиплаченої при звільненні заробітної плати. Вирішуючи питання щодо розміру суми, яка належить виплаті позивачу при звільненні, суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, згідно з яким відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією працедавця. Відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та не виплати позивачу заробітної плати. За змістом абзацу 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (далі Порядок) середньомісячна заробітна плата працівникові обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин,\~а у\~випадках,\~передбачених чинним\~законодавством,\~календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом не встановлено розмір виплат заробітної плати за останні два календарні місяці роботи позивача, у справі відсутні відомості за розрахунковим періодом, за який має обчислюватись середня заробітна плата. Відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Відповідно до\~підпункту 14.1.180\~пункту 14.1\~статті 14\~Податкового кодексу\~України (далі\~ ПК\~України)\~податковий агент\~щодо податку\~на доходи\~фізичних осіб\~-\~юридична особа\~(її\~філія,\~відділення,\~інший відокремлений\~підрозділ),\~самозайнята особа,\~представництво нерезидента\~-\~юридичної особи,\~інвестор (оператор)\~за угодою\~про розподіл\~продукції,\~які незалежно\~від організаційно-правового\~статусу та\~способу оподаткування\~іншими податками\~та/або\~форми нарахування\~(виплати,\~надання)\~доходу (у\~грошовій або\~негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу. Згідно з пунктом 51.1 статті 51 ПК України платники податків, в тому числі податкові агенти, зобов`язані подавати контролюючим органам у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків. Підпункт «б» пункту 176.2 статті 176 ПК України визначає, що особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Крім того, відповідно до пункту 2 розділу ІІІ Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України № 10-1 від 18 червня 2014 року, індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб надаються страхувальникам та/або застрахованій особі на паперових носіях за формою згідно з додатком 1 (ОК-5) або додатком 2 (ОК-7) до цього Положення. Згідно інформації, яка міститься у довідці Форми ОК-5, вбачається, що інформація стосовно [PERSON] подавалась відповідачем лише за період з 2016 по 2017 роки, а інформація з 2018 по 2021 роки щодо доходів нарахованих та отриманих позивачем від відповідача за вказаний період у вказаному Реєстрі також відсутня. Зазначене також підтверджує, що відповідач не подавав відносно позивача звітність та не нараховував і не виплачував позивачу [PERSON] в цей період заробітну плату та будь-які інші виплати (а.с.30-31). Крім того, перевіряючи наданий відповідачем розрахунок заборгованості, суд зазначає наступне. Матеріалами справи підтверджено, що судовим наказом Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 16 квітня 2018 року по справі № 331/2747/18 стягнуто з відповідача Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати за період з квітня по грудень 2016 року у розмірі 16882,01 грн. (а.с.19). Окрім того, судом встановлено, що судовим наказом Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 07 квітня 2018 року по справі № 331/2759/18 стягнуто з відповідача Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з січня 2017 року по листопад 2017 року в розмірі 51032,27 гривень (а.с.20, 21). Таким чином, при звільненні позивачу [PERSON] підлягала до виплати заборгованість з заробітної плати за період з 01 грудня 2017 року по 04 жовтня 2021 року. Позивачем наданий розрахунок заборгованості із заробітної плати за період з 01 грудня 2017 року по 04 жовтня 2021 року у розмірі 432825,00 грн., який здійснений з урахуванням Тимчасового положення про оплату праці працівників інституту, затвердженому згідно наказу № 63 від 29.06.2010 року «Про зміну діючих умов організації і оплати праці», яким з 01.09.2010 року було запроваджено на підприємстві погодинну оплату праці. Зазначений розрахунок виконаний з дотриманням вимог чинного законодавства, відповідачем не спростований. Відповідно до ч.10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. З огляду на те, що Державне підприємство «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» ухиляється від подання доказів, крім того, позивачем надані докази того, що вона дійсно працювала на підприємстві, зверталася до відповідача із вимогою виплатити заробітну плату та у спірний період її не отримувала, суд, з урахуванням положень ч. 10 ст. 84 ЦПК України, вважає за можливе визнати наявність заборгованості із заробітної плати за період з 01.12.2017 року по 04.10.2021 року у сумі 432825,00 грн. та задовольнити позов. Відповідно до пункту 6 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. Відповідно до п. 2) ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць слід допустити до негайного виконання. Крім того, враховуючи, що позивач, на підставі Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за заявленими позовними вимогами, у відповідності до статті 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави у розмірі 1073,60 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved