Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

20.05.2022 року позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] , в якому просив суд (з урахуванням збільшення вимог про стягнення витрат на правову допомогу): Визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу з розстроченням платежу № 19 укладений 21.01.2021 року між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса: [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ) щодо купівлі (продажу) транспортного засобу Mercedes-Benz, модель С200, рік випуску 2017, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] недійсним. Стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса: [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ) сплачені грошові кошти на виконання договору купівлі-продажу транспортного засобу з розстроченням платежу № 19 від 21.01.2021 року в сумі 15250 доларів США 00 центів, судові витрати щодо сплати судового збору в розмірі 5453,77 гривень та витрати на професійну правову допомогу в розмірі 30000,00 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.01.2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу з розстрочення платежу № 19. Згідно п. 1.2 договору транспортним засобом за цим договором є легковий автомобіль Mercedes-Benz, модель С200, рік випуску 2017, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , колір чорний, зареєстрований транспортний засіб 8046, дата реєстрації 03.12.2019 року. 21.01.2021 року згідно Акта № 1 приймання-передачі автомобіль було передано продавцем покупцю. Пунктом 2.1 цього договору передбачено, що в підтвердження наміру придбання автомобіля та з метою забезпечення перереєстрації автомобіля, покупець [PERSON] сплатив продавцю [PERSON] гарантійний внесок у сумі 2500,00 доларів США. Решту вартості автомобіля, яка становить 29750,00 доларів США покупець зобов`язаний сплачувати продавцю протягом 35 місяців, починаючи з наступного місяця. Сторони погодили графік платежів, що є невід`ємною частиною договору (пункт 2.4 договору). Позивач вказував, що згідно графіку платежів, що закріплений в додатку № 1 до договору купівлі-продажу транспортного засобу в розстрочку № 19 від 21.01.2021 року, ним було сплачено відповідачу грошові кошти за 15 місяців дії договору та гарантійний внесок, в розмірі 15250,00 доларів США (15 кількість місяців * 850,00 доларів США + 2500,00 доларів США). 08.04.2022 року позивач виявив зникнення автомобіля, про що повідомив поліцію. 09.04.2022 року відповідач зателефонував позивачу та повідомив, що «це не викрадення автомобіля, а повернення власного майна». Крім того, позивач вказував, що станом на момент подання позову відповідач ухиляється від повернення йому автомобіля або сплачених коштів. Зазначав, що договір купівлі-продажу транспортного засобу з розстроченням платежу № 19 від 21.01.2021 року було укладено сторонами поза межами територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України (Сервісних центрів), реєстрація цього договору не здійснювалася, перереєстрація транспортного засобу із відміткою про придбання в розстрочку, як це передбачено законом, сторонами не проводились, що свідчить на думку позивача про те, що сторонами не дотримано в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України щодо форми правочину. Так, позивач зазначає, що оскільки договір купівлі-продажу транспортного засобу з розстроченням платежу № 19 від 21.01.2021 року є недійсним, а позивачем, на виконання цього договору в якості щомісячних платежів, було сплачено грошові кошти в розмірі 15250,00 доларів США, то відповідач, згідно статті 216 ЦК України зобов`язується їх повернути. 20.07.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче провадження у справі. 10.08.2022 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Тарановим С.І. через канцелярію суду зареєстровано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що між сторонами наявні цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, які по суті виникли у зв`язку з укладенням сторонами договору про надання фінансового лізингу. Крім того, зазначав, що у зв`язку з недотриманням сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення укладеного ними договору про надання фінансового лізингу від 21.01.2021 року цей договір є нікчемним, що дає підстави для застосування статті 216 ЦК України. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингоодержувач зобов`язаний повернути лізенгодавцю майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався. Разом з тим, позивач на неодноразові вимоги відповідача повернути транспортний засіб не реагує. Факт телефонного дзвінка на предмет повернення транспортного засобу позивач підтверджує у своїй позовній заяві. В порушення вимог пункту 2.1, 2.4, 4.2 договору позивач не виконує взяті на себе зобов`язання щодо сплати повної вартості (періодичних платежів) транспортного засобу у відповідності до погодженого між сторонами графіку платежів. Щодо посилань позивача, що ним було сплачено на виконання умов договору 15250,00 доларів США слід зауважити, що такі доводи є безпідставними, так як позивачем не надано суду письмових доказів сплати ним 15250,00 доларів США на виконання умов договору. Зазначав, що посилання позивача № 1 договору, як на підставу факту отримання коштів відповідачем не заслуговує на увагу, так як інформація, яка викладена у додатку № 1 до договору свідчить лише про обставини погодження між сторонами суми по сплаті, та черговість (строки) сплати позивачем грошових коштів. Вказаний документ не містить інформацію про передачу грошових коштів від позивача відповідачу, як і не містить жодного підпису позивача по факту передачі грошових коштів на виконання умов договору. За таких обставин, враховуючи вимоги статті 216 ЦК України, відповідно до якої кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, відповідач вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 15250,00 доларів США не підлягає задоволенню. На підставі вище наведеного, представник відповідача, просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] у повному обсязі. 18.08.2022 року позивач через канцелярію суду зареєстрував відповідь на відзив, в якому зазначив, що з преамбули договору купівлі-продажу транспортного засобу з розстроченням платежу № 19 вбачається, що договір укладено між фізичними особами. [PERSON] не є юридичною особою, а тому не міг надавати послуги із фінансового лізингу та не міг отримати ліцензію на провадження діяльності з надання таких фінансових послуг як фінансовий лізинг. Вказував, що на його переконання сторонами було укладено поіменований договір - договір купівлі-продажу транспортного засобу з розстрочення платежу № 19, про що вказує назва підписаного сторонами договору, встановлений предмет та умови договору, що відповідають договору купівлі-продажу. Отже, твердження відповідача є надуманим та таким, що не відповідає чинному законодавству та обставинам справи. Вказував, що договір купівлі-продажу транспортного засобу з розстрочення платежу № 19 не посвідчено нотаріально. Тобто, в разі припущення, що вказаний договір купівлі-продажу транспортного засобу з розстроченням платежу № 19 є договором фінансового лізингу, то оскільки сторонами недодержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, вказаний договір є нікчемним. Наголошував, що відповідач у відзиві на позовну заяву підтверджує, що даний договір є недійсним (нікчемним), що узгоджується із позицією позивача про застосування статті 215, 216 Цивільного кодексу України, якими передбачено зобов`язання сторони договору повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вказував, що сторонами не було передбачено порядок сплати грошових коштів, а тому вони сплачувалися за взаємною домовленістю, тому додаток № 1 до договору фактично є розрахунковим документом (розпискою), де визначено спосіб отримання грошових коштів, розмір суми отриманих грошових коштів, дати отримання коштів та підтвердження сторін про отримання коштів. На підставі вище наведеного просив суд, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 15.12.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті. 24.05.2023 року позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. 24.05.2023 року представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. 24.05.2023 року представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, просив суд у його задоволенні відмовити у повному обсязі. Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18). Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 21.01.2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу з розстрочення платежу № 19. Згідно п. 1.2 транспортним засобом за цим договором є легковий автомобіль Mercedes-Benz, модель С200, рік випуску 2017, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , колір чорний, зареєстрований транспортний засіб 8046, дата реєстрації 03.12.2019 року. 21.01.2021 року згідно Акта № 1 приймання-передачі автомобіль було передано продавцем покупцю. Пунктом 2.1 цього договору передбачено, що в підтвердження наміру придбання автомобіля та з метою забезпечення перереєстрації автомобіля, покупець [PERSON] сплатив продавцю [PERSON] гарантійний внесок у сумі 2500,00 доларів США. Решту вартості автомобіля, яка становить 29750,00 доларів США покупець зобов`язаний сплачувати продавцю протягом 35 місяців, починаючи з наступного місяця. Сторони погодили графік платежів, що є невід`ємною частиною договору (пункт 2.4 договору). Згідно ч. 4 ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України. Відповідно до п. 25 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМУ від 07.09.1998 року № 1388, державна реєстрація придбаних у розстрочку транспортних засобів проводиться згідно з цим Порядком із внесенням до свідоцтва про реєстрацію відповідного запису (запис "розстрочка" повинен міститися в довідці-рахунку або акті приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6). Згідно п. 9.11 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів номерних знаків на них затвердженої наказом Міністерства внутрішніх спрв України № 379 від 11.08.2010 року, реєстрація, перереєстрація та зняття з обліку ТЗ можуть проводитися на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу, оформленого в Центрі. Договір купівлі-продажу транспортного засобу завіряється підписом уповноваженої посадової особи та відбитком печатки Центру. Договір купівлі-продажу транспортного засобу обліковується у книзі обліку договорів купівлі-продажу транспортних засобів. Тобто, законодавством встановлено особливу форму договору купівлі-продажу транспортного засобу. Згідно правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.10.2019 року у справі № 683/2694/16, договір купівлі-продажу транспортного засобу вчинений у простій письмовій формі, без реального зняття з реєстрації, перереєстрації транспортного засобу у вищезазначеному порядку не породжує правових наслідків у вигляді переходу права власності від продавця до покупця. Приписами ст. ст. 6, 627 ЦК України встановлено принцип свободи договору, згідно яких сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу, одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. З наведеної норми права випливає, що предметом договору купівлі-продажу може бути, в тому числі і товар, який продавець набуде в майбутньому. Згідно ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Особливості купівлі-продажу об`єктів незавершеного будівництва та майбутніх об`єктів нерухомості визначаються законом. Стаття 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної діє0здатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторонами. Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою та шостою статті 203 цього кодексу. Судом встановлено, що договір купівлі-продажу транспортного засобу з розстроченням платежу № 19 від 21.01.2021 року було укладено сторонами поза межами територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України (Сервісних центрів), реєстрація цього договору не здійснювалася, перереєстрація транспортного засобу із відміткою про придбання в розстрочку, як це передбачено законом, сторонами не проводились, що свідчить про те, що сторонами не дотримано в момент вчинення правочину вимог, які встановленні частинами 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України щодо форми правочину. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України). Згідно зі ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Оскільки договір-купівлі продажу транспортного засобу з розстрочення платежу № 19 від 21.01.2021 року є недійсним, а позивачем [PERSON] було сплачено грошові кошти відповідачу [PERSON] у розмірі 14400 (чотирнадцять тисяч чотириста) доларів США 00 центів, а саме 21.01.2021 року - 2500,00 доларів США, 21.01.2021 року - 850,00 доларів США, 21.02.2021 року - 850,00 доларів США, 21.03.2021 року - 850,00 доларів США, 21.04.2021 року - 850,00 доларів США, 21.05.2021 року - 850,00 доларів США, 21.06.2021 року - 850,00 доларів США, 21.07.2021 року - 850,00 доларів США, 21.08.2021 року - 850,00 доларів США, 21.09.2021 року - 850,00 доларів США, 21.10.2021 року - 850,00 доларів США, 21.11.2021 року - 850,00 доларів США, 21.12.2021 року - 850,00 доларів США, 21.01.2022 року - 850,00 доларів США та 21.02.2022 року - 850,00 доларів США, то відповідач [PERSON] згідно ст. 216 ЦК України зобов`язаний їх повернути. Згідно правової позиції викладеної в постанові ВП ВС від 08.09.2020 року у справі 916/667/18 положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторона домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші. Включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечить закону в правовідносинах, щодо яких виник спір. Суд зауважує, що крім іншого, суд не приймає до уваги доводи сторони відповідача про те, що правовідносини, які виникли між сторонами на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу з розстрочення платежу № 19, є правовідносинами щодо укладення договору про надання фінансового лізингу, так як відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець - це юридична особа, яка набула у встановленому законом порядку право надавати послуги з фінансового лізингу і на підставі договору фінансового лізингу передає лізингоодержувачу у володіння та користування об`єкт фінансового лізингу. Окрім того, згідно підпункту 2 пункту 65 Положення про ліцензування та реєстрацію надавачів фінансових послуг та умови провадження ними діяльності з надання фінансових послуг затвердженого постановою Правління Національного банку України 24.12.2021 року № 153 національний банк відповідно до цього Положення видає ліцензії на провадження діяльності з надання таких фінансових послуг як фінансовий лізинг. Як вбачається із преамбули договору купівлі-продажу транспортного засобу з розстроченням платежу № 19 укладено між фізичними особами. Докази протилежного стороною відповідача надано не було. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи обставини, встановлені в судовому засіданні у сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, із [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову у розмірі 5232 (п`ять тисяч двісті тридцять дві) гривні 51 копійка Щодо відшкодування судових витрат на професійну правничу (правову) допомогу у сумі 30000,00 гривень суд відзначає наступне. Відповідно до п. 1 ч. 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частин 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу (правову) допомогу позивачем було надано суду: копію договору про надання правової допомоги від 02.05.2022 року, акт приймання передачі виконаної роботи № 02 до договору про надання правової допомоги від 02.05.2022 року, квитанція № 02 про отримання готівкових коштів від 02.05.2022 року, акт приймання-передачі виконаної роботи № 2 до договору про надання правової допомоги від 18.08.2022 року та квитанцію про отримання готівкових коштів від 18.08.2022 року Враховуючи вище викладене та зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, суд вважає можливим зменшити їх розмір та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені у справі № 369/3989/22 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 28326 (двадцять вісім тисяч триста двадцять шість) гривень 00 копійок, що є обґрунтованим і пропорційним до предмета спору, розміру задоволених позовних вимог та виконаної адвокатом роботи по справі. Враховуючи викладене,

Outcome: partial