Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

[PERSON] у квітні 2021 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О., про визнання заяви про згоду на виїзд на постійне місце проживання дитини недійсною з моменту вчинення. Позов мотивований тим, що він перебув з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі з 24.10.2008 року, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 19.06.2014 року. У шлюбі народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка після розірвання шлюбу залишилась проживати з [PERSON] у [ADDRESS] . У 2015 році він виїхав до Республіки Ізраїль. Договору про визначення місця проживання неповнолітньої доньки [PERSON] між сторонами не існує, висновку органу опіки й піклування або рішення суду щодо визначення місця проживання дитини немає. У жовтні 2020 року він отримав інформацію від Державної прикордонної служби України про те, що 08.08.2020 року [PERSON] пішим було здійснено перетин кордону між Україною та Російською Федерацією (пунк пропуску Бачівськ, Сумська область). Вказаний перетин кордону дитиною було здійснено, на його думку, за відсутності нотаріально посвідченої його згоди, а також за відсутності інших передбачених законодавством підстаав для перетину кордону без згоди позивача. Водночас, ним встановлено із відповіді на запит, що пропуск [PERSON] здійснено на підставі наданої згоди батька, серії НОІ номер 32831. Згідно відомостей Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О. 05.08.2020 року використав бланк серії НОІ номер 328631, для засвідчення заяви - згоди батька [PERSON] на вивезення малолітньої [PERSON] за кордон України. Враховуючи, що він вказаної заяви не надавав, у дату 05.08.2020 року не перебував у нотаріуса та документ - оспорювану заяву про згоду на виїзд на постійне місце проживання на бланку НОІ за номером [NUMBER] не підписував, на підставі ст. 202, ч. 5 ст. 203, ч.1, ч.3 ст. 215, ст. 236 ЦК України просить визнати заяву від його імені про згоду на виїзд [PERSON] на постійне місце проживання від 05.08.2020 року посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. за реєстровим номером 234 на бланку серії НОІ номер 32831 недійсною з моменту вчинення. Про підтвердження відсутності його у нотаріуса вказує на перебування в цей час за кордоном, а саме в Ізраїлі. Те, що мав закордонний паспорт, який був чинним до 15.01.2020 року, а відповідно до листа від 11.12.2020 року Державної прикордонної служби України з бази «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України» у період з 01.01.2020 року по 07.12.2020 року за паспортом резидента Республіки Ізраїль [PERSON] перетнув державний кордон України на в`їзд 12.02.2020 року та на виїзд у напрямку Ізраїль, Тель-Авів 16.02.2020 року, що вказує на те, що його виїзд з України 16.02.2020 року та відсутність його в Україні 05.08.2020 року у день вчинення оспорюваного правочину (заяви), а тому він стверджує, що підпис на оспорюваній заяві не належить йому, виконаний не ним, а іншою особою, жодних відомостей для надання від його імені дозволу на виїзд дитини за кордон не надавав. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 27 лютого 2023 року (а.с.81 том 2), позовні вимоги підтримав з тиж же підстав та просив їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] , діючий на підставі довіреності від 26 червня 2020 року (а.с.79 том 2), позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за недоведеністю вимог. Відповідачем подано відзив на позов від 27.09.2021 року, у якому просив відмовити позивачу у позові. Вважаючи недоведеними вимоги, адже твердження позивача про те, що підпис, проставлений у оспорюваній заяві, не належить позивачу, не доведений судовою почеркознавчою експертизою, а відтак у позивача відсутні належні та допустимі докази на підтвердження вимоги. Позивачем надано відповідь на відзив, у якому зазначає про те, що судово-почеркознавча експертиза не може бути проведена з огляду на те, що для її проведення необхідний оригінал парспорта позивача, а оскільки позивач знаходиться за кордоном й не зможе надати його для проведення, така експертиза проведеною не може бути. Також позивачем зазначено, що суд може візуально порівняти копію паспорта позивача із тією копією паспорта, яка долучена до оспорюваної заяви за матеріалими нотаріального провадження, за такою заявою, із яких вбачається різниця у фотознімку обличчя осіб, написання по-батькові, відомостей про ідентифікаційний код платника податків. Третя особа в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Наведені обставини свідчать, що особа завчасно повідомлена про розгляд справи судом. Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального позовного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам, третім особам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до неї, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив тощо, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів (доказів) та ухвалити за погодженням сторін. Вислухавши пояснення представників сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні за недоведеністю. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що відповідно до надних до суду завірених нотаріусом матеріалів, на підставі яких посвідчувалась оспорювана позивачем заява - згода на виїзд неповнолітньої [PERSON] за кордон, наявна заява [PERSON] (згода батька про виїзд на постійне місце проживання за кордон дитини) із його особистим підписом (а.с. 118). Позивач вважає, що він не підписував вказану заяву, згоду на виїзд дитини за кордон не надавав, тобто за відсутності його волевиявлення, а також за відсутності настання реальних правових наслідків, а тому такий правочин має бути визнаний недісним. Позивач не визнає підпис, який проставлений у оспорюваній заяві, як такий, що належить йому. Водночас, позивачем на підтвердження позиції та її обґрунтування належними доказами, клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи не заявлялось з огляду на те, що такий позивач знаходиться за кордоном. Суд вважає, що доводи позивача мають бути доведені висновком судово-почеркознавчої експертизи. Встановлено, що позов у цій справі подано представником позивача. Пропозиція позивача про проведення судом візуального огляду ксерокопії наданих представником позивача паспорта й засвідченої нотаріусом копії паспорта, на підставі якого нотаріус посвідчував оспорювану заяву, не заслуговують на увагу, адже надати оцінку може лише спеціаліст у певній сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Відповідно до ч.1 ст.103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з"ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. За відсутності висновку експерта про те, чи належить підпис, проставлений у оспорюваній заяві позивачу, чи іншій особі, тобто з підстав недоведеності позовних вимог позивачем належним доказом, позов підлягає відмові у його задоволенні. Інші докази, на які почилається позивач, а саме відповідь наданої на запит Державною прикордонною службою України про перетин позивачем кордону України у певні періоди часу, які судом досліджені в ході розгляду справи та оголошені при дослідженні, не заслуговують на увагу з огляду на неналежність таких доказів та їх недоведеність, адже та інформація, яка міститься у таких документах, не вказує однозначно, де саме, у день вчинення оспорюваного правочину, перебував позивач, оскільки вказані періоди не охоплюють 05.08.2022 року - день вчинення оспорюваного правочину. Інші доводи цих висновків не спростовують, тому судом відхилені з огляду на таке. Пропозиція позивача про проведення судом візуального огляду ксерокопії наданих представником позивача паспорта, й засвідченої нотаріусом копії паспорта, на підставі якого нотаріус посвідчував оспорювань заяву, а також надання судом оцінки як доказу відповіді на запит Державною прикордонною службою України про перетин позивачем кордону України у певні періоди часу, за відсутності висновку судової почеркознавчої експертиза у даній справі, як доказів ґрунтуються на джерелах за правилом доктрини "про плоди отруєного дерева" (fruit of the poisonous tree), не можуть братись до уваги при ухваленні судового рішення. При дослідженні таких доказів суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішеннях у справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» застосував різновид доктрини «плодів отруєного дерева» (fruit of the poisonous tree), яка полягає в тому, що коли визнаються недопустимими не лише докази, безпосередньо отримані внаслідок порушення, а також докази, які не були отримано, якби не було отримано перших. Таким чином, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими. Зазначена доктрина передбачає оцінку не лише кожного засобу доказування автономно, а і ланцюга безпосередньо пов`язаних між собою доказів, з яких одні випливають з інших та є похідними від них. Критерієм віднесення fruit of the poisonous tree є наявність достатніх підстав вважати, що відповідні відомості не були б отримані за відсутності інформації, одержавної незаконним шляхом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Ч.2 ст. 78 ЦПК України визначені критерії допустимості доказів. Так, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело прав. Враховуючи наведене, за таких правових підстав, наданих позивачем доказів, суд вважає, що вимогипозивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір, витрати на правову допомогу) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed