Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивачі звернулися до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 серпня 2020 року приблизно о 12 годині 30 хвилин [PERSON] , керуючи вантажним автомобілем-сміттєвозом «Ford Cargo», державний номерний знак [NUMBER] , порушив правила дорожнього руху, в результаті чого сталась дорожньо-транспортна пригода, вказаний автомобіль наїхав на [PERSON] у дворі багатоквартирного будинку, де він мешкає, за адресою: [ADDRESS] , в результаті чого [PERSON] отримав тілесні ушкодження, небезпечні для життя, та одразу був госпіталізований. Вказують, що ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року у кримінальній справі №205/7617/20 [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності та закрито провадження у справі у зв`язку з примиренням з потерпілим, оскільки [PERSON] пробачив і погодився на примирення, бо йому стало шкода обвинуваченого, який частково відшкодувати спричинену в результаті його дій матеріальну шкоду, але залишилась невідшкодованою моральна шкода, спричинена [PERSON] у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, а також моральна шкода, спричинена внаслідок каліцтва та пошкодження здоров`я близької людини - доньки потерпілого [PERSON] , у зв`язку з чим вони звертаються з позовними вимогами до відповідачів, як до юридичних осіб, які несуть відповідальність за шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки, і шкоду, заподіяну робітником при виконанні трудових обов`язків. Вказують, що автомобіль «Ford Cargo», державний номерний знак [NUMBER] , належить КП «Жилсервіс-2» ДМР, та використовувався при здійсненні господарської діяльності ТОВ «Екологія-Д», з яким обвинувачений [PERSON] на час здійснення наїзду на [PERSON] перебував у трудових правовідносинах і працював на посаді водія вказаного автомобіля та виконував свої трудові обов`язки. Зазначають, що ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року у кримінальній справі №205/7617/20 [PERSON] встановлено істотні обставини вказаної справи, які доводять факти та наслідки дорожньо-транспортної пригоди, а також отримані [PERSON] тілесні ушкодження. Зазначають, що на момент ДТП [PERSON] був здоровою людиною, не мав ніяких захворювань, але вказана подія призвела до того, що він втратив можливість самостійно пересуватись, фактично став калікою, інвалідом і з 29 серпня 2020 року по 31 грудня 2020 року перебував на стаціонарному лікуванні у медичних закладах, а [PERSON] з перших годин майже постійно знаходилась поруч з батьком, доглядала за ним у медичних закладах, допомагала матеріально і підтримувала морально, фактично розділивши з ним та переживши біль і страждання. [PERSON] майже рік залишався прикутим до ліжка і лікувався амбулаторно, знаходячись вдома під постійним наглядом лікаря та доньки, постійно відчував фізичний біль від отриманих ушкоджень, які повністю не заживають, його життя перетворилось на страждання, а всі витрати на лікування вони несли самостійно, витрачали на це всю пенсію [PERSON] та зарплату [PERSON] , позичали кошти у рідних та близьких. Відповідачі жодним чином не прийняли участі у відшкодуванні спричиненої шкоди, ніяким чином не виходили на зв`язок, не переймалися самопочуттям та не приймали участі в усуненні наслідків втрати здоров`я та відшкодування шкоди, спричиненої ДТП. Вказаним кримінальним правопорушенням ним було спричинено матеріальну шкоду у вигляді витрат на лікування, придбання медикаментів, медпрепаратів, медичного інвентарю, медичного обстеження, яка обвинуваченим була компенсована лише частково. Вказують, що спричинена їм моральна шкода полягає, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди вони визначили виходячи з характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких вони зазнали, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, врахували стан їх здоров`я та його погіршення, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. У зв`язку з чим позивачі звернулись до суду з цією позовною заявою, в якій просили солідарно стягнути з відповідачів моральну шкоду на користь: [PERSON] у розмірі 200\~000 грн., [PERSON] - 150\~000 грн. 09 січня 2023 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представником відповідача ТОВ «Екологія-Д» було надано до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування зазначила, що за результатами судового розгляду кримінальної справи щодо [PERSON] винесено ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року у справі №205/7617/20, відповідно до якої його звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення за ст. 286 КК України у зв`язку з примиренням з потерпілим та закрито кримінальне провадження. Вказує, що зі змісту вказаної ухвали [PERSON] заявив клопотання про закриття кримінального провадження щодо [PERSON] у зв`язку з примиренням з обвинуваченим, вони дійшли згоди з [PERSON] з приводу вчиненого кримінального проступку, останній повністю відшкодував заподіяну йому шкоду і він не має до обвинуваченого претензій матеріального та морального характеру і йому зрозумілі правові наслідки примирення у кримінальному провадженні. Вважає, що стягнення моральної шкоди не може відбуватися двічі і з винної особи, і з роботодавця, а у випадку задоволення позову відповідач змушений буде звернутись в судовому порядку до [PERSON] з метою стягнення понесених збитків для оплати моральної шкоди в порядку регресу, і відбудеться стягнення шкоди, яка фактично врегульована між потерпілим і обвинуваченим під час розгляду кримінальної справи. Вказує, що в ухвалі Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року у справі №205/7617/20 підтверджено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] спричинені тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичної експертизи за своїм характером належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості. При цьому, під час розгляду справи №205/7617/20 [PERSON] не заявлялось клопотань про призначення додаткової судово-медичної експертизи для визначення більш тяжкого ступеня ушкоджень внаслідок ДТП. Вказує, що оформлення інвалідності є правом, а не обов`язком особи, і неможливість чи небажання [PERSON] оформлення інвалідності не підтверджує, та не є доказом отримання моральних страждань і не обґрунтовує їх. Зазначає, що з аналізу доданих до позовної заяви додатків не вбачається жодного доказу спричинення [PERSON] моральної шкоди, як і не обґрунтовано сам розмір моральної шкоди зазначений позивачами в позовній заяві та відсутнє його документальне підтвердження. Також зазначає, що [PERSON] не скористався своїм правом на подання цивільного позову в рамках кримінального провадження, і доказів подання такого позову не надано, а твердження, що цивільний позов не був прийнятий до розгляду є безпідставним та недоведеним. Позивачі надали до суду відповідь на відзив, в якому просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування зазначили, що твердження щодо того, що [PERSON] відшкодував спричинену їм матеріальну і моральну шкоду, що нібито встановлено ухвалою суду у кримінальній справі №205/7617/20, не відповідає дійсності, оскільки обвинувачений, співчував і намагався по мірі можливостей матеріально допомагати [PERSON] , та відшкодувати лише матеріальну шкоду у вигляді витрат на лікування, які в дійсності значно вищі ніж сума, сплачена [PERSON] за мировою угодою, тому [PERSON] пробачив [PERSON] і погодився на примирення, бо йому стало шкода обвинуваченого, який частково відшкодував спричинену в результаті його дій матеріальну, а не моральну шкоду. В результаті, після часткової оплати матеріальної шкоди в сумі 50\~000 грн., [PERSON] погодився не вимагати від нього моральну шкоду. Зазначають, що спричинена в результаті ДТП моральна шкода залишилась невідшкодованою, як і моральна шкода, спричинена внаслідок каліцтва та ушкодження здоров`я близької людині - його доньці [PERSON] , у зв`язку з чим вони звернулись з позовними вимогами до відповідачів, як до юридичних осіб, які в силу закону несуть відповідальність за шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки, і шкоду, заподіяну робітником при виконанні трудових обов`язків, а жодних доказів відшкодування моральної шкоди чи відмови від її відшкодування ухвала суду у кримінальній справі №205/7617/20 не містить. Вказують, що твердження відповідача ТОВ «Екологія-Д» про неможливість стягнення моральної шкоди двічі - від винної особи і роботодавця є маніпуляцією, оскільки моральну шкоду винна особа їм не відшкодовувала, і вони подвійного відшкодування не вимагають. Зазначають, що відповідачем не наведено доводів і не надано відповідних доказів, які спростовують його відповідальність за спричинену моральну шкоду, а також її розмір, у зв`язку з чим просять задовольнити позов в повному обсязі. 17 березня 2023 року судом отримано заперечення на відповідь на відзив представника ТОВ «Екологія-Д», в яких ним зазначено, що беручи до уваги особливості правової природи моральної шкоди вважає, що вимога позивачів відшкодувати шкоду в розмірі встановленому у позовній заяві є завищеною, необґрунтованою та непідтвердженою належними доказами, а позовна заява та відповідь на відзив не містить обґрунтування розміру моральної шкоди та доказів на його підтвердження. Зазначає, що надані позивачами копії свідоцтва про шлюб та свідоцтва про народження дитини лише підтверджують наявність у [PERSON] відповідних сімейних відносин, однак не доводить погіршення таких відносин у зв`язку з доглядом за власним батьком. Вказує, що ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №205/7617/20 від 07 листопада 2022 року та наданою позивачами розпискою підтверджується факт відшкодування обвинуваченим заподіяної шкоди та відсутність у [PERSON] претензій матеріального і морального характеру до обвинуваченого. Зазначає, що враховуючи особисте подання [PERSON] клопотання про закриття провадження у справі та підтвердження ним розуміння правових наслідків примирення у кримінальному провадженні посилання позивачів на моральні страждання є безпідставними. Позивач [PERSON] та представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримали і просили задовольнити позов у повному обсязі посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та зазначені у судовому засіданні. У судовому засіданні представник відповідача ТОВ «Екологія-Д» позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача - КП «Жилсервіс-2» ДМР у судове засідання не з`явився, на підставі ст.128 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив та не надав клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без його участі. Заслухавши думку сторін та покази свідків [PERSON] та [PERSON] , які висловили своє бажання бути допитаними в якості свідків, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року у справі №205/7617/20 [PERSON] , обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності в зв`язку з примиренням з потерпілим [PERSON] та закрито кримінальне провадження по його обвинуваченню (а. с. 7-9). Зі змісту вищезазначеної ухвали суду встановлено, що 29 серпня 2020 року приблизно о 12:30 годин водій [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем марки «FORD CARGO 2533 SCK-22» - сміттєвоз, реєстраційний номер [NUMBER] , рухався в Новокодацькому районі м. Дніпро по дорозі вздовж будинку №4-Ж на ж/м Покровський з боку вул. Набережної Заводської в напрямку вул. Великої Діївської. Під час руху водій [PERSON] , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перед початком свого руху не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, розпочав свій рух, у разі чого скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , який в момент початку руху знаходився на смузі руху автомобіля. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу [PERSON] спричинені тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми тіла, ділянок осаднення: на тильній поверхні лівої кисті в проекції голівки 3-ї п`ясної кістки, на задній поверхні лівого променево-зап`ясткового суглобу, на задній поверхні лівого ліктьового суглобу, на задньо-зовнішній поверхні правого плеча у нижній третині з переходом на ліктьовий суглоб та далі верхню третину правого передпліччя, на тильній поверхні правої кисті в проекції середньої третини між 2-ю та 3-ю п`ясними кістками; масивної скальпованої рани лівого стегна по передньо-бічній поверхні, дном якої є ушкоджені м`язи, підшкірно-жирова клітковина та фасція; забійно-рваної рани у правій пахвинній області; забійно-рваної рани в області калитки, дном якої є м`язи передньої черевної стінки; гематоми калитки; відкритих переломів лонної та сідничної кісток ліворуч зі зміщенням уламків; відкритого перелому сідничного горба праворуч; масивної ділянки осаднення та гематоми в поперековій області; численних ділянок осаднення: на передній поверхні черева з переходом праворуч, в проекції лобка з переходом на статеві органи та далі у праву пахвинну ямку та cтегно, на передньо-зовнішній поверхні правого стегна від верхньої до середньої третини, на передній поверхні черева в нижніх відділах, на передній поверхні правого колійного суглобу у нижній третині, на зовнішній та внутрішній поверхні правого колійного суглобу, на зовнішній поверхні лівої гомілки у верхній третині, які згідно висновку судово-медичної експертизи за своїм характером належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), відповідно до п.2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995 р. Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося у тому, що водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом - автомобілем марки «FORD CARGO 2533 SCK-22» - сміттєвоз, реєстраційний номер [NUMBER] , порушив вимоги п.10.1 Правил дорожнього руху України. Крім того, в ухвалі Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року у справі №205/7617/20 зазначено, що в судовому засіданні потерпілий [PERSON] заявив клопотання про закриття кримінального провадження щодо [PERSON] в зв`язку з примиренням з обвинуваченим, вони дійшли згоди з [PERSON] з приводу вчиненого кримінального проступку, [PERSON] повністю відшкодував заподіяну йому шкоду, в зв`язку з чим він не має до обвинуваченого претензій матеріального та морального характеру і йому зрозумілі правові наслідки примирення у кримінальному провадженні. Обвинувачений [PERSON] підтримав клопотання потерпілого і просив суд закрити вказане кримінальне провадження з огляду на те, що він повністю визнає свою вину у інкримінованому кримінальному проступку, щиросердно розкаюється у вчиненому та добровільно усунув заподіяну шкоду. При цьому він пояснив, що обізнаний про встановлені законом наслідки примирення із потерпілим у кримінальному провадженні, проти яких не заперечує. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку з цим, факт завдання шкоди [PERSON] як потерпілому в дорожньо-транспортній пригоді внаслідок недотримання вимог ПДР України [PERSON] , вина якого встановлена судом під час розгляду справи №205/7617/20, є преюдиціальними та доказуванню не підлягають, оскільки їх істину вже встановлено у судовому рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. В матеріалах справи також наявна розписка [PERSON] про отримання від [PERSON] грошових коштів в розмірі 50\~000 грн. в рахунок відшкодування шкоди по факту ДТП 29 серпня 2020 року, та претензій безпосередньо до [PERSON] не має і мати не буде (а. с. 74). Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] [INFO] , є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] (а. с. 10). З виписки із медичної карти стаціонарного хворого №5371/754 від 12 жовтня 2020 року судом встановлено, що 29 серпня 2020 року [PERSON] доставлений до КНП «МКЛ №16» ДМР з діагнозом: політравма, відкритий 2Б ступеню перелом сідничного бугра справа, перелом лонної та сідничної кістки зліва, велика скальпована рана лівого стегна, забійна рана області калитки, забита рана лівої пахової області, множинні гематоми садно тулуба, кінцівок, травматичний шок 2ст. Зі слів хворого: травма побутова-автодорожня 29 серпня 2020 року приблизно о 12 год. 30 хв. потрапив під сміттєвоз, ДТП біля будинку за місцем проживання, та 12 жовтня 2020 року був виписаний для проходження подальшого лікування у відділенні гнійно-септичної хірургії та пластики шкіри лівого стегна, а також ходіння з додатковою опорою (ходунки) (а. с. 11). Крім того, матеріалами справи підтверджено, що з виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого КЗ «ДМКЛ №11» ДМР від 29 жовтня 2020 року вбачається, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні з 12 по 29 жовтня 2020 року з діагнозом: гранулюючи рани лівого стегна та правого плечового суглобу, а також рекомендовано продовжити лікування у опіковому відділенні 2 МКЛ (а. с. 12). Також судом встановлено, що виписка з історії хвороби [PERSON] КНП «Міська клінічна лікарня №2» ДМР від 31 грудня 2020 року містить дату травми: 29 серпня 2020 року; діагноз направляючого закладу: рани гранулючі лівого стегна та правого плечового суглобу; тип травми: автодорожня; тип госпіталізації: екстренна-1; перелік операцій: 31 жовтня 2020 року аутодермопластика і пластика перфорантним Key Stone лоскутом; 09 листопада 2020 року аутодермопластика; 09 грудня 2020 року аутодермопластика (а. с. 13). В судовому засіданні допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , які висловили своє бажання бути допитаними в якості свідків, надали пояснення стосовно перебування [PERSON] на лікуванні після дорожньо-транспортної пригоди, участі у догляді за батьком [PERSON] , та пов`язаних з цією дорожньо-транспортною подією порушень нормального життя позивачів. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Положеннями ст. 23, ч. 3 ст. 386 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Виходячи з положень ст. ст. 16, 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (п. 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно із ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частинами 1, 2 ст. 1172 ЦК України встановлено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника. Пунктом 5 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні та з чого він при цьому виходить. Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 06 листопада 2013 року №6-108цс13 та від 05 вересня 2018 року №534/872/16-ц. Вирішуючи спір про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд встановлює хто повинен нести відповідальність за завдані потерпілому збитки. Отже, зі змісту ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року у справі №205/7617/20 встановлено, що [PERSON] , з вини якого сталася пригода, перебував у трудових відносинах з ТОВ «Екологія-Д» і під час дорожньо-транспортної пригоди 29 серпня 2020 року, внаслідок якої [PERSON] було завдано шкоди, виконував трудові обов`язки, а за шкоду, завдану працівником, несе відповідальність саме роботодавець - у цьому випадку ТОВ «Екологія-Д», оскільки з матеріалів кримінального провадження №12020040030001626, яке було досліджено в судовому засіданні, було встановлено, що хоча автомобіль марки «FORD», державний номерний знак [NUMBER] , належав на праві власності КП «Жилсервіс-2» ДМР, але перебував на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди у користуванні ТОВ «Екологія-Д» та водія [PERSON] , який перебував у трудових відносинах на посаді водія вказаного підприємства, що підтверджується, зокрема: наказом (розпорядженням) №922-к-0000000897 від 29 грудня 2018 року про прийняття на роботу ТОВ «Екологія-Д» [PERSON] на посаду водія автотранспортних засобів; подорожнім листом вантажного автомобіля №145916 від 29 серпня 2020 року ТОВ «Екологія-Д». Крім того, на зазначені обставини посилались позивачі і вони не заперечувались представником ТОВ «Екологія-Д» під час розгляду цієї цивільної справи в судовому засіданні. Враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає обґрунтованим пред`явлення вимоги саме до ТОВ «Екологія-Д», як до належного відповідача у справі за вказаних обставин, з урахуванням положень статей 1172, 1187 ЦК України, при цьому вимоги щодо стягнення моральної шкоди з КП «Жилсервіс-2» ДМР суд вважає необґрунтованими та недоведеними у встановленому законом порядку. Відповідно до положень ч. 1, ч. 2 ст. 23, ст. 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав і зокрема у зв`язку зі смертю фізичної особи внаслідок дій джерела підвищеної небезпеки. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Пунктом 1 статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань потерпілого, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральну шкоду, а також інших обставин, що мають істотне значення. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Крім того, згідно з абзацом 3 пункту 6 постанови №4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року, не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. Також судом встановлено, що в рамках розгляду кримінальної справи №205/7617/20 позивачем [PERSON] заявлявся та в подальшому уточнювався цивільний позов до відповідачів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, але питання щодо вказаного цивільного позову в ухвалі Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року не було вирішено. Суд не вважає необґрунтованими посилання представника відповідача ТОВ «Екологія-Д» на те, що ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №205/7617/20 від 07 листопада 2022 року та наданою позивачами розпискою підтверджується факт відшкодування обвинуваченим заподіяної шкоди та відсутність у [PERSON] претензій матеріального і морального характеру до обвинуваченого, оскільки зазначені ухвала і розписка не містять відмови від стягнення моральної шкоди за заявленим цивільним позовом, а розписка лише підтверджує відсутність претензій [PERSON] саме до винної особи [PERSON] . Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини третьої статті 23 ЦК України). Тлумачення вищевказаних норм свідчить, що: за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі; зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди; у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини; завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи; гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості; по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 03 серпня 2022 року у справі № 607/11755/20. Суд враховує, що сам по собі факт дорожньо-транспортної пригоди є стресовою ситуацією і тягне моральні страждання. Крім того, [PERSON] зазнав моральних страждань внаслідок отримання тілесних ушкоджень та усунення їх наслідків, що підтверджується долученими до матеріалів справи документами, а також дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме: фото- та відеозаписами, на яких зображені тілесні ушкодження, які отримав [PERSON] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та які дії медичного характеру здійснювались щодо усунення наслідків зазначеної дорожньо-транспортної пригоди. Також судом враховується похилий вік [PERSON] , що робить більш важким процес реабілітації після дорожньо-транспортної пригоди та хірургічного втручання, що також беззаперечно свідчить про перенесені страждання [PERSON] як фізичного, так і психологічного характеру, а також враховується, що після дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] так і не усунув всі пов`язані з цим інцидентом наслідки, не повернувся до нормального життя, яке у нього було до дорожньо-транспортної пригоди. Враховуючи вищезазначене, а також те, що відповідач ТОВ «Екологія-Д» є юридичною особою, яка має фінансову можливість відшкодувати [PERSON] моральну шкоду за спричинені страждання, що стали наслідком дорожньо-транспортної пригоди за участю їх працівника, суд дійшов висновку, що відшкодування моральної шкоди необхідно визначити у заявленому позивачем [PERSON] розмірі - 200 000 грн., що відповідає вимогам розумності і справедливості, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення на її користь моральної шкоди суд враховує положення частини 1 статті 81 ЦПК України відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, та оскільки позивач [PERSON] не надала будь-яких належних, допустимих і достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 150 000 грн., суд дійшов висновку, що вказана сума є безпідставною, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Більш того, посилання [PERSON] на її допомогу батьку під час його лікування та постійне перебування у лікарні хоча і є слушними, але зазначені нею дії щодо піклування за батьком, який цього потребує, є обов`язком доньки і не може слугувати єдиної підставою для стягнення моральної шкоди, і такі обставини повинні бути підтверджені належними, допустимими і достатніми доказами. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позивачі звільнені від сплати судового збору на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», їх позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а з урахуванням стягнення моральної шкоди лише з одного відповідача - ТОВ «Екологія-Д», судовий збір у розмірі 2 000 грн. підлягає стягненню саме з ТОВ «Екологія-Д» на користь Держави.

Outcome: partial