Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-25 00:00:00

17.10.2022 р. до Воловецького районного суду Закарпатської області звернувся позивач [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Позов мотивовано тим, що 01 травня 2021 року між позивачем, фізичною особою-підприємцем [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) було укладено договір оренди № 1. За умовами цього Договору позивач зобов`язався передати, а відповідач прийняти у строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 200 кв.м., розташоване за адресою [ADDRESS] . Відповідно до пункту 2.1. Договору, передачу - приймання об`єкта оренди в користування належало провести впродовж двох днів з моменту укладення Договору. Зазначає, що на виконання умов Договору орендодавець передав, а орендар прийняв об`єкт в оренду 01 травня 2021 року, що підтверджується актом приймання-передачі від вказаної дати. Також, розділом 3 Договору «Орендна плата» встановлено щомісячний розмір орендної плати - 10 000,00 гривень, виходячи з розрахунку 50 грн. за 1 кв.м. та загальної площі об`єкта оренди - 200 кв.м. Відповідно до умов Договору оплату орендної плати належало проводити не пізніше 10-го числа поточного місяця оренди шляхом банківського переказу або готівкою. Однак, позивач посилається на те, що всупереч умовам договору й нормам законодавства відповідач [PERSON] за період з моменту укладення договору й по теперішній час не сплатив позивачу орендну плату навіть частково. У подальшому, з метою добровільного врегулювання спору 30 серпня 2022 року позивач направив на адресу Відповідача лист-нагадування з пропозицією оплатити заборгованість з орендної плати та нараховану пеню за порушення умов договору. Дане нагадування відповідач проігнорував, як і надіслане йому 07 вересня 2022 року повторне нагадування, у зв`язку з чим способи позасудового врегулювання спору позивачем були вичерпані. Із огляду на наведене, у відповідача виникла заборгованість перед позивачем за договором оренди № 1 від 01.05.2021 р., за період з 01 травня 2021 року по 30 вересня 2022 року. Також, на підставі положень Договору оренди (Розділ 6) позивач посилається на те, що має право на одержання від відповідача пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день не оплати за період з 01 травня 2021 року по 30 вересня 2022 року, а також в зв`язку з несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання, згідно положення ст. 625 ЦК України - інфляційні втрати та 3% річних від суми простроченого зобов`язання за вказаний період. За наведених обставин, загальна сума, яка належить до стягнення з відповідача за Договором оренди №1 від 01.05.2021 р. на користь позивача за період з 01 травня 2021 року по 30 вересня 2022 року становить 228 407,95 грн (двісті двадцять вісім тисяч чотириста сім гривень 95 коп.), що складається з: 170 000 (сто сімдесят тисяч гривень 00 коп.) - основний борг з орендної плати, 40 846,85 грн (сорок тисяч вісімсот сорок шість гривень 85 коп.) - пеня, 13 740,00 грн (тринадцять тисяч сімсот сорок гривень 00 коп.) - інфляційні втрати та 3 821,10 грн (три тисячі вісімсот двадцять одна гривня 10 коп.) - 3 відсотки річних. В зв`язку з наведеним, позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму боргу за Договором оренди №1 від 01.05.2021 р. в розмірі 228 407,95 гривень. 24.02.2023 р. на адресу суду надійшла заява про збільшення позовних вимог від позивача [PERSON] . У зазначеній заяві позивач зазначає, проте що у зв`язку із плином часу, а саме п`яти місяців з часу подання позовної заяви, змінився розмір боргових зобов`язань відповідача перед позивачем з орендної плати за Договором оренди від 01 травня 2021 року. Зокрема, зазначає, що у період із жовтня 2022 року по березень 2023 року сума заборгованості (орендна плата, пеня, інфляційні втрати, 3 % річних) значно збільшилася. Враховуючи наведене, просить стягнути із відповідача [PERSON] на свою користь суму боргу за Договором оренди №1 від 01.05.2021 р. в розмірі 353 314,49 гривень, яка складається з: 220 000,00 гривень - основний борг з орендної плати, 81 944,74 гривень - пеня, 36 540,00 гривень інфляційні втрати та 6 423,80 гривень три проценти річних. 20.12.2022 р. представником відповідача [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позову заперечує та просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив обґрунтовує тим, що: відповідач заперечує, що між ним та позивачем був укладений вищезазначений договір; підпис [PERSON] на даному документі не проставляв; підпис, яким підписаний договір оренди від імені [PERSON] йому не належить; договір не скріплений печаткою ФОП [PERSON] ; долучений лист з копією печаток Воловецької державної нотаріальної контори не засвідчує жоден із документів та не має доказового значення оскільки договір укладений не на нотаріальному бланку.; акт прийому-передачі має ті самі недоліки, зокрема: не проставлена печатка, підпис не належить [PERSON] ; відповідач Акт прийому-передачі нежитлових приміщень від 01.05.2021 року не підписував; відправлені листи-нагадування від 30.08.2022 року та від 07.09.2022 року [PERSON] отримані не були. Враховуючи наведене, у зв`язку з тим, що відповідач заперечує факт укладання та підписання вищезазначеного договору, вважає неправомірними вимоги щодо стягнення із відповідача на користь позивача суму боргу із орендної плати, пені, інфляційних збитків та 3% річних. 21.12.2022 року позивач [PERSON] подав до суду відповідь на відзив на позов, у якій просив повернути відзив відповідачу з підстав пропущення строку для його подачі та зазначив, що вказаний відзив містить і непорозуміння щодо суті правовідносин. Крім того, посилається на те, що заперечення відповідача щодо укладання між ним та позивачем договорів не має процесуального значення згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України, і твердження про не укладання договорів має бути підтверджене згідно із вимогами закону, а не словами відповідача [PERSON] . Окрім того, зазначає, що вимога зазначена у відзиві щодо укладення договору оренди №1 на нотаріальному бланку є неправомірною, оскільки ч.1 ст.209 ЦК України зазначає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. В даному випадку вимог закону щодо укладання договору оренди/найму у нотаріальній формі не має. Так, ч.1 ст.793 ЦК України визначає,що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у простій письмовій формі. Натомість, якщо договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше, як зазначає ч.2 ст.793 ЦК України то він підлягає нотаріальному посвідченню, крім договору, предметом якого є майно державної або комунальної власності, який підлягає нотаріальному посвідченню у разі, якщо він укладений за результатами електронного аукціону строком більше ніж на п`ять років. Отже, враховуючи укладення договору лише на два роки він укладений у простій письмовій формі. Ці ж вимоги є тотожними і щодо акту прийому-передачі нежитлових приміщень від 01.05.2021 року. У судових засіданнях позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задоволити. Крім цього, позивач [PERSON] пояснив суду, що він дійсно перебував у хороших відносинах із відповідачем [PERSON] , який звернувся до нього із проханням надати в оренду нежитлові приміщення готелю " [INFO] ". У звязку із чим між ним та відповідачем було укладено договір оренди №1 від 01.05.2021 р. та узгоджено останніми розмір орендної плати за користування нежитловими приміщеннями. Представник позивача у судових засіданнях просив задовольнити позовні вимоги. Також, від представника позивача надійшли до суду письмові судові дебати, у яких представник позовні вимоги підтримує з підстав та мотивів викладених у письмових дебатах. Відповідач та представник відповідача у судових засіданнях просили відмовити у задоволенні позову, вважають позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними. Крім того, відповідач надавав пояснення у суді, проте, що він перебував у дружніх відносинах із позивачем, та попросив останнього надати йому в користування нежитлові приміщення готелю "Стрілець" на безоплатній основі, і позивач погодився надавши йому приміщення. Відповідач категорично заперечує що між ним та позивачем був укладений вищезазначений договір, посилаючись на те, що підпис на даному документі він не проставляв. Також від відповідача та представника відповідача надійшли до суду письмові судові дебати, у яких останні просять у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі із підстав та мотивів викладених у письмових дебатах. Враховуючи, що сторони надіслали до суду письмові дебати, в яких виклали свої обґрунтування та позиції щодо позовних вимог, відсутність заперечень із боку учасників справи відносно розгляду справи без їх участі, у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд дослідивши матеріали цивільної справи, обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів справедливості, добросовісності та розумності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України). Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти,заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України). Фактичні обставини справи, встановлені судом, свідчать про те, що 01 травня 2021 року між позивачем, фізичною особою-підприємцем [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) було укладено договір оренди № 1. За умовами цього Договору позивач зобов`язався передати, а відповідач прийняти у строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 200 кв.м., розташоване за адресою [ADDRESS] . Відповідно до пункту 2.1. Договору, передачу - приймання об`єкта оренди в користування належало провести впродовж двох днів з моменту укладення цього договору. Вступ орендаря у користування приміщенням настає одночасно з підписанням сторонами акту прийому-передачі, який складає орендодавець. Розділом 3 Договору «Орендна плата» встановлено щомісячний розмір орендної плати - 10 000,00 (десять тисяч гривень), виходячи з розрахунку 50 грн за 1 кв.м. та загальної площі об`єкта оренди - 200 кв.м. Відповідно до умов Договору (розділ 3) оплату орендної плати належало проводити не пізніше 10-го числа поточного місяця оренди шляхом банківського переказу або готівкою. Відповідно до п. 7 Договору оренди №1, даний договір діє з дня його підписання до 01.05.2023 року. Частиною першою статті 640 ЦК України, передбачено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. На виконання умов Договору Орендодавець передав, а Орендар прийняв об`єкт в оренду 01 травня 2021 року, що підтверджується актом приймання-передачі від вказаної дати. Зокрема, 01.05.2021 року сторонами підписано акт приймання-передачі приміщення до договору оренди №1 від 01.05.2021 року, згідно якого орендодавець [PERSON] передає у строкове платне користування, а орендар [PERSON] приймає нежитлові приміщення, а саме: літній зал готельного комплексу «Стрілець» склад магазину, горище магазину, загальною площею 200,00 кв.м., що знаходяться за адресою [ADDRESS] . Згідно із ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За правилами ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Частиною 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Відповідно до ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 629 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом констатовано, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна (номер інформаційної довідки) № 323603527 від 21.02.2023 року будівля, готельний комплекс (загальною площею 1210 кв.м.), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , перебуває у власності [PERSON] . Згідно копії договору оренди приміщень від 10.02.2016 р. укладеного між ФОП [PERSON] (орендодавець), діючий на підставі виписки з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 20.03.2013 р. № 2065 000 0000 032843 та [PERSON] (орендар) діючий на підставі виписки з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 18.01.2016 р. № 2065 000 0000 040895, орендодавець передає в безкоштовну оренду орендарю приміщення готелю « [INFO] », розміщеного за адресою [ADDRESS] , загальною площею 1210 кв.м. для надання готельних послуг, строк оренди встановлюється з 01.02.2016 р. до 31.12.2018 р. У відповідності із доповненням №1 до договору оренди приміщень від 10.02.2016 р., внесено зміни до п.1.2. Договору, встановлено строк оренди з 01.05.2019 р. до 01.01.2020 р. У подальшому, доповненням до договору оренди приміщень від 10.02.2016 р., внесено зміни до п.1.2. Договору, строк оренди встановлено із 01.01.2020 р. до 01.01.2024 р. Додатковою угодою до договору оренди приміщень від 10.02.2016 р., укладеною між [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) 15.11.2020 р., розділ 2 Договору «Обовязки сторін» доповнено пунктом 2.5. такого змісту: «Орендар вправі здавати орендоване майно або його частину (за власним розсудом) в оренду (суборенду/піднайм) без отримання додаткової згоди й повідомлення Орендодавця». Згідно із вимогами ст. 761 ЦК України зазначається, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права , наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму. Враховуючи наведене, суд відхиляє доводи сторони відповідача про те, що позивач не мав права на укладання договору оренди, у звязку із тим, що він не є власником готельного комплексу, розташованого за адресою [ADDRESS] . Зокрема, судом з`ясовано, що між позивачем [PERSON] та власником майна [PERSON] існує діючий договір, яким позивач уповноважений на суборенду приміщень, розташованих за адресою [ADDRESS] . Суд критично ставиться щодо тверджень відповідача [PERSON] , що між ним та позивачем не був укладений договір оренди № 1 від 01.05.2012 р., оскільки підпис відповідач на даному документі не проставляв та даний підпис, яким підписаний договір оренди від імені [PERSON] йому не належить, а також акт прийому-передачі нежитлових приміщень від 01.05.2021 року відповідач не підписував, із огляду на наступне. Як вбачається із копії договору оренди № 1 від 01 травня 2021 року, укладеного між позивачем, [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар), 28 вересня 2022 року державним нотаріусом Воловецької державної контори Дідренцел В.Т., засвідчено вірність цієї копії з оригіналу документу, в останньому підчисток, дописок, закреслених слів, незастережних виправлень або інших особливостей не виявлено. Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, зазначив, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право, - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Судом під час розгляду справи з`ясовано, що відповідач [PERSON] , виходячи із його тверджень в судовому засіданні, продовжує користуватися нежитловим приміщенням загальною площею 200 кв.м., розташованим за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджує і позивач. Наведене свідчить про волевиявлення відповідача щодо виникнення договірних відносин між сторонами щодо користування нежитловим приміщенням. Доказів того, що приміщення, за вищевказаною адресою [PERSON] не орендував, а тільки зберігав та зберігає на даний час у ньому швейне обладнання з дозволу позивача, як він про це зазначає, останній не надав. Навпаки, оскільки відповідач здійснював господарську діяльність, а саме, шиття товарів на продаж у вказаному нежитловому приміщенні, зазначені дії свідчать про те, що відповідачем [PERSON] вказане приміщення, використовувалось як орендарем. Окрім того, допитаний судом у якості свідка [PERSON] підтвердив, як факт укладання договору оренди, а саме підписання його сторонами на території нерухомості що йому належить, яку на той час орендував відповідач, так і негативну поведінку відповідача щодо виконання взятих на себе обов`язків по оплаті. Зокрема, свідок пояснив, що саме під час підписання договору оренди №1 від 01.05.2021 р. він був присутнім, та бачив як позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] власноручно проставляли свої підписи у договорі оренди та акті прийому-передачі нежитлового приміщення від 01.05.2021 р. Судом також констатовано, що із листа Воловецької державної нотаріальної контори від 31.03.2023 р. за № 70/01-16, вбачається, що до Воловецької державної нотаріальної контори 28.09.2022 р. звернувся гр. [PERSON] за вчиненням нотаріальної дії - засвідчення копії договору оренди №1 від 01.05.2021 р.; в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій Воловецької державної нотаріальної контори 28.09.2022 року за номером 2-774 зареєстрована нотаріальна дія, а саме засвідчено вірність копії вищевказаного договору оренди №1 від 01.05.2021 р. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Статтями 4, 5 ЗУ «Про нотаріат», нотаріус має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Чинним законодавством нотаріусу можуть бути надані й інші права. Нотаріус зобов`язаний: - здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги; - сприяти фізичним та юридичним особам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; - відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам; - виконувати інші обов`язки, передбачені законом. Відповідно до ст. 54 ЗУ «Про нотаріат» нотаріуси посвідчують правочини, які згідно із законом підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений. Нотаріус при вчиненні нотаріальної дії перевіряє, чи відповідає зміст посвідчуваного ним правочину вимогам закону і дійсним намірам сторін. Згідно ст. 52 ЗУ «Про нотаріат» про всі нотаріальні дії,вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування,робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована, зазначається на документі,що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі. Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії. Порядок ведення реєстрів для реєстрації нотаріальних дій та їх форма встановлюються Міністерством юстиції України. Відповідно до ст.51 ЗУ «Про нотаріат» у разі виявлення нотаріусом або посадовою особою, які вчиняють нотаріальні дії, що ними допущено помилку при вчиненні нотаріальної дії або вчинена нотаріальна дія не відповідає законодавству, нотаріус або посадова особа, які вчиняють нотаріальні дії, зобов`язані повідомити про це сторони (осіб), стосовно яких вчинено нотаріальну дію, для вжиття заходів щодо скасування зазначеної нотаріальної дії відповідно до законодавства. Враховуючи наведене, вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб сторін нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Щодо посилання сторони відповідача, відносно того, що долучений лист з копією печаток Воловецької державної нотаріальної контори не засвідчує жоден із документів та не має доказового значення оскільки договір укладений не на нотаріальному бланку, слід зазначити наступне. Так, ч.1 ст.793 ЦК України визначає, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у простій письмовій формі. Натомість, якщо договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше, як зазначає ч.2 ст.793 ЦК України то він підлягає нотаріальному посвідченню, крім договору, предметом якого є майно державної або комунальної власності, який підлягає нотаріальному посвідченню у разі, якщо він укладений за результатами електронного аукціону строком більше ніж на п`ять років. Отже, враховуючи укладення договору оренди лише на два роки він укладений у простій письмовій формі. Ці ж вимоги є тотожними і щодо акту прийому-передачі нежитлових приміщень від 01.05.2021 року. Заперечуючи проти укладення з позивачем [PERSON] договору оренди від 01.05.2021 року та акту прийому-передачі нежитлових приміщень від 01.05.2021, відповідач [PERSON] будь-яких доказів на спростування указаних договору оренди та акту прийому-передачі нежитлових приміщень не надав, а тому суд розцінює такі твердження відповідача як спробу уникнути відповідальності за його протизаконні дії. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Отже, наявність договору оренди приміщення від 01.05.2021 року та акту його прийому-передачі, укладеного між сторонами, відсутність зворотної передачі акту-прийому приміщення після закінчення двох років (договір укладено до 01.05.2023 року включно), інші докази у їх сукупності, свідчать проте, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору оренди №1 від 01.05.2021 року. Оцінюючи надані позивачем докази у їх сукупності на підтвердження указаних ним обставин, суд приходить до висновку про те, що дійсно 01.05.2021 року між позивачем та відповідачем був укладений договір оренди приміщення за адресою: [ADDRESS] , оскільки відповідач використовував дане приміщення відповідно до умов договору, і надалі продовжує його використувати. Згідно з ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з приписами ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З врахуванням викладених обставин та зазначених правових норм відповідач зобов`язаний був сплатити на користь позивача перший орендний платіж до 10 травня 2021 року та в подальшому щомісячно до 10 числа поточного місяця сплачувати місячну орендну плату. Однак, відповідач в порушення вимог договору свої зобов`язання в частині сплати позивачу орендної плати не виконував, у зв`язку з цим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість з орендної плати за договором оренди №1 за період з травня 2021 року по березень 2023 року, яка становить 220 000 грн (двісті двадцять тисяч гривень) - 22 місяців х 10 000 грн (десять тисяч гривень). Також слід зазначити, що умовами договору оренди передбачена відповідальність за несвоєчасне виконання орендарем своїх зобов`язань за договором по сплаті орендної плати у вигляді пені. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Частиною третьою цієї статті встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Розділом 6 Договору «Матеріальна відповідальність сторін та порядок вирішення спорів» передбачено сплату орендарем пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день не оплати. Згідно розрахунку пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з травня 2021 р. по березень 2023 р., розмір пені як зазначено позивачем, складає 81 944,74 гривень. Однак, судом перевіривши розрахунок, встановлено невідповідність заявленого позивачем до стягнення розміру пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в сумі 81 944,74 грн. з розрахунком, який при підрахунку дорівнює 81942,77 грн., що є арифметичною помилкою позивача. Таким чином, вірним є розмір пені - 81942,77 гривень. Крім того, відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. У відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Постановою Верховного Суду України від 01.10.2014 року у справі №6-113цс14 зазначено, що за змістом ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до розрахунку інфляційних втрат та трьох відсотків річних, наданого позивачем, на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, розраховані інфляційні втрати становлять суму в розмірі 13 740,00 гривень та розраховані 3 % річних становлять суму в розмірі - 3 821,10 гривень. З огляду на викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази, беручи до уваги норми чинного законодавства, які регулюють даний вид правовідносин, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми боргу з орендної плати, пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних за договором оренди № 1 від 01.05.2021 року підлягають задоволенню частково, оскільки при перевірці загальної суми боргу заявленої позивачем в розмірі 353 314,49 гривень виявлено арифметичну помилку, а саме при підрахунку всіх заявлених до стягнення сум позовних вимог судом встановлено загальну суму боргу у розмірі 344 906,57 гривень. Ураховуючи зазначене суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором оренди №1 від 1 травня 2021 року в розмірі 344 906 (триста сорок чотири тисячі дев`ятсот шість) гривень 57 копійок, які складаються із: основного боргу з орендної плати в розмірі 220 000,00 гривень, пені в розмірі 81 942,77 гривень, інфляційних втрат в розмірі 36540,00 гривень та трьох процентів річних у розмірі 6423,80 гривень, а не як зазначено позивачем в розмірі 353 314,49 гривень. Крім цього, відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог, виходячи з наступного розрахунку: 353 314,49/344 906,57 *3534,08 = 3449,98 грн. У відповідності ч.2 ст. 141 ЦПК України, передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином, враховуючи прийняте у цій справі рішення на користь позивача, суд доходить висновку, що клопотання сторони відповідача про стягнення із позивача на користь відповідача судових витрат за надання правової допомоги задоволенню не підлягає.

Outcome: partial