Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-16 00:00:00

[PERSON] 14.02.2022 року звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , третя особа Харківська міська рада, в якому з урахуванням уточнень просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він проживає разом зі своїм сином за адресою: [ADDRESS] . Також у вказаній квартирі зареєстрована його сестра [PERSON] . Проте, незважаючи на факт реєстрації, відповідач за вказаною адресою не проживає більше 11 років. Відповідач у 2010 році переїхала у інше місце і з цього часу у місці реєстрації не проживала, не вживала жодних заходів щодо догляду за квартирою, не надавала кошти на її утримання та не проявляла жодного інтересу до вказаного житлового приміщення. Комунальні послуги за обслуговування квартири сплачуються в повному обсязі позивачем за власний рахунок без участі відповідача. Крім того, у вищевказаній квартирі не зберігаються речі відповідача та з її боку жодним чином не проявляється намір відноситися до вищевказаного житлового приміщення як до свого постійного місця проживання. Також зазначає, що [PERSON] не має підписаної декларації з лікарем КНП "Міська клінічна лікарня № 13" ХМР, яка є територіально найближчою до адреси вищевказаної квартири. Позивач звертався до виконавчого комітету ХМР з заявою про визнання його наймачем квартири [ADDRESS] . Однак начальник управління обліку та розподілу житлової площі департаменту житлово-комунального господарства виконавчого комітету ХМР листом повідомив позивача про те, що визнати його складом сім`ї 2 особи (позивач та його син) наймачем вищевказаної квартири неможливо, оскільки потенційне право найму має також [PERSON] . При такому складі сім`ї зареєстрованих за вказаною адресою, можна визнати наймачем тільки складом сім`ї 3 особи. Таким чином, право позивача на отримання у найм вищевказаної квартири порушується через те, що [PERSON] формально зареєстрована у вказаній квартирі, однак фактично вже більше ніж 11 років проживає в іншому, невідомому позивачу місці. В зв`язку з вищевикладеним позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23.12.2022 року відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.01.2023 року задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02.03.2023 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Марцонь Д.Г. про витребування доказів. Позивач в судове засідання не з`явився. Від позивача та його представника [PERSON] надійшли заяви про розгляд справи без участі позивача та його представника. Крім того, представник позивача зазначив,що у разі неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи на підставі наявних доказів. Відповідно до п. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку шляхом направлення судової повістки на адресу зареєстрованого місця проживання та шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не надала. Третя особа Харківська міська рада про дату, час та місце судового засідання повідомлена у встановленому законом порядку, представника в судове засідання не направила. У відповідності до приписів ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. З проколоту спільного засідання об`єднаного комітету профспілки Харківського авіазагону та адміністрації № 58 від 26.10.1984 року встановлено, що на спільному засіданні вирішено відкрити особовий рахунок на ім`я дружини [PERSON] , проживаючої по [ADDRESS] , на 2-х кімнатну ізольовану квартиру площею 30,5 м.кв. зі складом сім`ї дві людини: [PERSON] та її син [PERSON] . Основний квартиронаймач [PERSON] помер [INFO] . З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16.10.1981 року встановлено, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] . З матеріалів справи судом встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується копією паспорта позивача, довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 02.02.2021 року, довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 01.12.2021 року. З листа № 3-3-24638/0/1-21-9115/0/232-21 від 30.12.2021 року Департаменту житлово-комунального господарства Управління обліку та розподілу житлової площі встановлено, що [PERSON] повідомлено про неможливість визнання його складом сім`ї 2 особи ( [PERSON] та його син), наймачем квартири [ADDRESS] ., оскільки потенційне право найму має також [PERSON] при такому складі сім`ї зареєстрованих за вказаною адресою, [PERSON] , може бути визнано наймачем тільки складом сім`ї 3 особи, за умови надання згоди [PERSON] . З листа АТ "Укрпошта" від 21.02.2023 року встановлено, що поштових переказів на теперішній час на [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не має. З листа КНП "Міська клінічна лікарня № 13" ХМР № 164 від 24.02.2023 року встановлено, що [PERSON] не перебуває на медичному обліку у КНП "МКЛ № 13" ХМР та її медичної картки у лікарні не зберігається, з жодним із сімейних лікарів КНП "МКЛ № 13" ХМР медичну декларацію не укладала. За період з 01.01.2022 року по 24.02.2023 року за наданням медичної допомоги не зверталась та стаціонарне лікування не проходила. Виклики лікаря за адресою: [ADDRESS] для огляду [PERSON] не відбувались. З листа ВП № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області № 3729/119/62/01/12-23 від 08.05.2023 року встановлено, що повідомлень [PERSON] з приводу будь-яких перешкод у користуванні нею квартирою за адресою: [ADDRESS] у період з 23.05.1997 по 02.03.2023 до ВП № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області не надходило. З письмових пояснень свідка [PERSON] встановлено, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] , та є сусідкою позивача. Вказує на те, що разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , мешкає його син [PERSON] . [PERSON] , яка є сестрою позивача, за адресою проживання позивача фактично не проживає більше 11 років. Також пояснила, що за весь цей час вона жодного разу не бачила, щоб [PERSON] навідувалася до вищевказаної квартири або вживала якісь заходи щодо догляду за цією квартирою, надавала кошти на її утримання або проявляла якийсь інтерес до даного житлового приміщення. Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, пункт 41. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України`від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71,72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18. Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням(стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. З урахуванням досліджених у судовому засіданні письмових доказів, суд дійшов висновку про доведеність факту непроживання без поважних причин [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , та невикористання нею житла за його прямим призначенням. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved