Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

27.07.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась Дніпровська міська рада (далі позивач, ДМР) з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Восковець Оксана Олександрівна про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, скасування запису про державну реєстрацію права власності, зобов`язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, шляхом демонтажу гаражу, в якому позивач просить суд: - визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер рішення 45544021 від 15.02.2019 року, винесене приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Восковець Оксаною Олександрівною про реєстрацію приватного права власності за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 24,3 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1766252212101, номер запису про право власності 30309054; - припинити право власності на об`єкт нерухомого майна та скасувати записи про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1766252212101, номер запису про право власності 30309054, що внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Восковець Оксаною Олександрівною; - зобов`язати [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) (паспорт серії [NUMBER] , виданий 21.07.1998 року Бабушкінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області) усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу гаражу за власний рахунок, загальною площею 24,3 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , гараж 8. І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позові та відповіді на відзив від 20.01.2022 року зазначив, що за інформацією в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно видно, що за відповідачем зареєстроване право власності на гараж, загальною площею 24,3 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна1766252212101, номер запису про право власності 30309054, за адресою: [ADDRESS] . Водночас відсутні дані, що стали підставою для винесення державним реєстратором прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію права власності на гараж, загальною площею 24,3 кв.м, та внесення запису про право власності №30309054. Проте відповідно до інформації КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації», технічна інвентаризація та реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , гараж № [NUMBER] , не проводилась. При цьому, як зазначив позивач, не існує і розпорядження міського голови Дніпропетровської міської ради від 29.11.2007 року №941-Р, яке серед інших документів знаходиться в реєстраційній справі №1766252212101. Хоча є розпорядження за №941-Р за 2007 рік за назвою «Про проведення обласного свята юних техніків у м.\~Дніпропетровську» від 20.09.2007 року. Також відповідно до листа Управління державного архітектурно-будівельного контролю від 15.06.2021 року за №4/1-190, не реєструвалась декларація про початок виконання будівельних робіт та декларація про готовність об`єкта за вказаним об`єктом. Натомість листом Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 13.05.2021 року за №3/15-252 повідомлено про те, що жодному об`єкту нерухомого майна на території міста не присвоювалась офіційно адреса: « [ADDRESS] », відсутній і відповідний розпорядчий документ, на підставі якого була присвоєна адреса. Крім того, 01.07.2021 року Департаментом по роботі з активами Дніпровської міського ради було здійснено перевірку земельної ділянки, в результаті якої було встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , знаходиться капітальний гараж та мостіння, користування земельною ділянкою без належним чином оформлених документів з наявними ознаками самовільно зайнятої земельної ділянки. Так, на думку позивача, відповідачем по справі було зайнято земельну ділянку без правовстановлюючих документів та відповідач використовує її. Натомість тим самим відповідач порушила вимоги ст. 125 Земельного кодексу України (використання земельної ділянки без документів) та ст. 53-1 КУпАП (самовільне зайняття земельної ділянки). З урахуванням цього, згідно з офіційними відповідями компетентних органів, спірне нерухоме майно побудовано на земельній ділянці, яка належить до комунальної власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради, та яка надавалася відповідачу по справі. Крім того, нерухоме майно зареєстроване на підставі документів, які не існують. Тому об`єкт нерухомого майна гараж позивач вважає самочинним будівництвом, та незаконно зайнята земельна ділянка підлягає приведенню у первісний стан шляхом демонтажу розміщеного на ній гаражу, а земельна ділянка поверненню її власнику. Також позивач вважає, що положення ст. 393 ЦК України щодо визнання незаконним судом та скасування акту органу місцевого самоврядування, застосовуються до тих правових актів індивідуальної дії, які дійсно були ухвалені. Натомість документи, на які посилається відповідач, та які стали підставою для реєстрації права власності на спірне майно, не існують, вони не ухвалювались органом місцевого самоврядування. Так, підставою для подання позову є той факт, що відповідачем по справі було незаконно здійснено будівництво гаража на земельній ділянці, що належить до комунальної власності та яка не надавалась [PERSON] . Крім того, нерухоме майно було зареєстроване незаконно та на підставі документів, яких не існує, за відсутності декларації про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Для будівництва будь-якого об`єкта нерухомості спочатку слід отримувати у власність або користування земельну ділянку, отримувати дозвіл на будівництво, декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, а вже після цього реєструвати право власності на об`єкт нерухомості. Натомість відсутність у особи правовстановлюючих документів на земельну ділянку свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки. Земельна ділянка під спірним нерухомим майном відповідачу не передавалась, а тому будівництво на ній здійснювалось незаконно. Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, подала до суду відзив на позов від 30.11.2021 року, в якому зазначила, що на момент подання позову до суду ані розпорядження від 20.09.2007 року №941-р, ані рішення Кіровського райвиконкому від 26.01.1989 року №124/19 у встановленому законом порядку не визнані недійсними та не скасовані, що дає підстави вважати їх такими, що відповідають вимогам закону, та у позовній заяві таких вимог позивачем не заявлено. Також відповідач вважає неналежним доказом акт перевірки №06/21/47, в якому, зокрема, зазначено про користування земельною ділянкою без належним чином оформлених документів з наявними ознаками самовільно зайнятої земельної ділянки. Так, відповідач є фізичною особою-підприємцем (ФОП). Однак, їй не повідомлялось про проведення перевірки, не надавались документи на підтвердження повноважень для проведення такої перевірки, не вручено другий примірник акту. Крім того, 17.08.2021 року позивач подала заяву щодо оформлення права користування земельною ділянкою внаслідок розташування на ньому об`єкту нерухомого майна, яке належить їй на праві власності. На думку відповідача, сам по собі факт користування земельною ділянкою не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання як самовільного її зайняття. З огляду на викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа у встановлений судом строк не подала до суду письмових пояснень по суті спору. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснив суду таким чином, як про це зазначено вище. При цьому представник позивача наголосив на тому, що бюро технічної інвентаризації не проводило державної реєстрації нерухомого майна, відсутні будь-які правовстановлюючі документи на нерухоме майно земельну ділянку, на якій розташований гараж, так і самого гаражу. Земельна ділянка, на якій розташований гараж, не видавалась відповідачу у користування, а реєстрація речових прав не є визнанням права власності на нерухоме майно. Водночас регуляторні акти, на які посилається відповідач, не існують та не підлягають оскарженню. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила суд відмовити у їх задоволенні. Як пояснила представник відповідача, [PERSON] набула право власності на спірне нерухоме майно у встановленому законом порядку, будь-який акт індивідуальної дії не було оскаржено позивачем, скасовано чи визнано незаконним, недійсним. Натомість архівне управління не має повноважень на надання оцінки правовстановлюючим документам щодо їх законності. Тому розпорядження та рішення виконкому, на які посилається відповідач, є належними та допустимими доказами у справі. Крім того, відповідач є суб`єктом господарювання (ФОП). Натомість акт перевірки, як і проведена перевірка, є незаконними, та сторона відповідача вважає акт перевірки недопустимим доказом. Отже, на думку представника відповідача, звернення позивача до суду з позовом є передчасним. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 23.09.2021 року було відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду у судовому засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 05.07.2022 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання 24.05.2023 року з`явились представники сторін, третя особа у судове засідання не з`явилась, належним чином була повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, неодноразово подавала письмові заяви про розгляд справи за її відсутності. Суд, заслухавши думки учасників справи, які з`явились у судове засідання, на підставі положень ст. ст. 128, 211, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності третьої особи. Під час судового розгляду справи судом були заслухані усні пояснення учасників справи по суті спору, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи, проведені судові дебати та заслухані заключні слова учасників справи. 24.05.2023 року у судовому засіданні судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що за відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 12.09.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Восковець О.О. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №45544021 від 15.02.2019 року було здійснено державну реєстрацію приватної власності за [PERSON] на гараж за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 24,3 кв. м, реєстраційний номер нерухомого майна: №1766252212101. За змістом рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Восковець О.О. від 15.02.2019 року, державним реєстратором було розглянуто заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.02.2019 року [PERSON] для проведення державної реєстрації права власності на гараж, та вирішено провести державну реєстрацію приватного права власності на гараж, що розташований за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] . Відповідно до розпорядження Дніпропетровського міського голови Куліченка І.І. від 29.11.2007 року за №941-р «Про присвоєння адреси індивідуальному гаражу, розташованому у гаражному комплексі по [ADDRESS] », відповідно до листа [PERSON] від 21.10.2007 року за вх. №12/1053, індивідуальному гаражу\~№ [NUMBER] , розташованому у гаражному комплексі в районі будинку [ADDRESS] , та відзначено, що присвоєння адреси не підтверджує право власності на нерухоме майно та право на земельну ділянку. За відомостями з рішення виконавчого комітету Кіровської районної ради народних депутатів від 26.01.1989 року за №124/19 «Відвід земельної ділянки для будівництва індивідуального капітального гаражу [PERSON] по [ADDRESS] », голова виконкому розглянув заяву [PERSON] та вирішив відвести [PERSON] земельну ділянку, площею 40 кв. м., по [ADDRESS] для будівництва капітального індивідуального гаражу; дозволити [PERSON] будівництво капітального індивідуального гаражу на виділеній земельній ділянці, площею 40 кв. м. по [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] укласти договір з відділом комунального господарства про встановлення права землеволодіння; видати замовлення Головному архітектурно-планувальному управлінню на відвід земельної ділянки в натурі; оформити техдокментацію в інвентарбюро. Як пояснила у судовому засідання представник відповідача, [PERSON] після видання вказаного вище рішення виконкому не зверталась до компетентних органів для виконання зобов`язань за рішенням, зокрема, не укладала договір про встановлення права землеволодіння. На підтвердження того факту, що у 2007 році міським головою Дніпропетровської міської ради та у 1989 році виконавчим комітетом Кіровської районної ради народних депутатів не видавались розпорядження від 29.11.2007 року №941-р та рішення від 26.01.1989 року №124/19, не проводилась державна реєстрація права власності та технічна інвентаризація як окремого об`єкта нерухомого майна гаражу № [NUMBER] , який розташований за адресою: [ADDRESS] , не укладались цивільно-правові угоди щодо користування земельною ділянкою між міською радою та фізичним особами, жодному об`єкту нерухомості на території міста не присвоювалась офіційно адреса: [ADDRESS] , або [ADDRESS] , гараж №8, Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю не видавалась декларація про початок виконання будівельних робіт та декларація про готовність об`єкта до експлуатації по об`єкту за адресою: [ADDRESS] , позивач надав суду копії: листа КП «ДМБТІ» ДМР від 20.05.2021 року №5884, листа Архівного управління Департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів від 18.05.2021 року №8/2-1285, розпорядження від 20.09.2007 року №941-р «Про проведення обласного свята юних техніків у м. Дніпропетровську», акта №06/21/47 від 01.07.2021 року робочої групи з питань самоврядного контролю за використанням та охороною земель на території м.\~Дніпра Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, листа Департаменту по роботі з активами ДМР від 27.05.2021 року за №4/11-395, листа від 13.05.2021 року за №3/15-252, інші матеріали реєстраційної справи. Водночас суд, з урахуванням положень ст. 78, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, відхиляє як недопустимий доказ наданий позивачем акт перевірки №06/21/47 від 01.07.2021 року. Оскільки перевірка за актом була проведена в порядку, встановленому Земельним кодексом України, для перевірки суб`єкта господарювання, усунення порушень земельного законодавства землекористувачем стосовно розташування гаражу на земельній ділянці. Натомість спір, що розглядається, є цивільно-правовим та не стосується господарської діяльності відповідача як суб`єкта господарювання фізичної особи-підприємця. 17.08.2021 року відповідач [PERSON] склала на адресу міського голови м.\~Дніпра Філатова Б.А. заяву за вх. №36/5094, в якій на підставі ст. ст. 118, 121, 122 Земельного кодексу України просила надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення права власності на об`єкт нерухомого майна гараж №8, скасування запису про державну реєстрацію права власності, зобов`язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, шляхом демонтажу гаражу. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд (ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, далі ЦК України). Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з положеннями ст. 5 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це право не порушує права інших осіб. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України, набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.\~392 цього кодексу. Так, право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають, зокрема, органи місцевого самоврядування. Тобто вимоги про знесення самочинного будівництва особи, що не діють як суб`єкти владних повноважень, можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. За загальним правилом у цивільних справах про знесення самочинного будівництва позивач зобов`язаний довести не лише факт самочинного будівництва, а й порушення його прав як власника частини житлового будинку, власника (співвласника) чи користувача земельної ділянки таким самочинним будівництвом. За відсутності рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку комунальної форми власності, а тому розміщення відповідачем за відсутності документів, які підтверджують право користування земельною ділянкою комунальної власності, право розпорядження якою належить до компетенції Ради, не можна визнати законним. Відповідні правові висновки узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 7 грудня 2022 року у справі №367/2004/17, від 1 лютого 2023 року, справа № 727/718/19, від 19 травня 2021 року, справа №623/3999/18, від 16 травня 2018 року, справа №918/633/16. У ході судового розгляду справи судом не було встановлено наявності у відповідача в силу закону права на отримання у власність чи користування земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно. Натомість в силу вимог закону земельна ділянка, на якій розташований спірний гараж, належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Дніпра. При цьому суд враховує те, що вже після звернення позивача до суду з позовом відповідач 17.08.2021 року подала до міської ради заяву про оформлення права користування земельною ділянкою, на якій розташований гараж № [NUMBER] , що належить їй на праві власності. Це, своєю чергою, підтверджує факт відсутності у відповідача законної підстави для користування земельною ділянкою комунальної власності, та, відповідно, факт самочинного будівництва гаражу на такій земельній ділянці. За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити з його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-IV (в чинній редакції), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до положень ст. 1, ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21.05.1997 року №280/97-ВР (у чинній редакції), право комунальної власності право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування», право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 12 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року №2768-ІІІ (у чинній редакції), до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Відповідно до положень частин 1, 2 ст. 83, ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Суд, вирішуючи по суті спір між сторонами, бере до уваги те, що у ході судового розгляду справи судом було встановлено, що спірна земельна ділянка належить територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради на праві комунальної власності, відповідно до вимог закону. При цьому позивач довів належними та допустимими доказами те, що відповідач порушила права позивача на володіння, користування та розпорядження земельною ділянка, на якій був самочинно побудований гараж № [NUMBER] . Відповідно до положень частин 1, 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. Аналіз викладених вище норм чинного законодавства України, встановлених фактичних обставин справи, дає суду підстави для висновку про те, що скасування рішення про державну реєстрацію права власності, запису, внесеного до державного реєстру з одночасним припиненням права власності на нерухоме майно, та усунення перешкод власнику у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу самочинно збудованого гаражу є ефективним способом захисту у спірному випадку. При цьому на підставі такого судового рішення державний реєстратор вносить до Державного реєстру прав та їх обтяжень відомості про скасування державної реєстрації права власності. Аналогічний правовий висновок був викладений у постановах Верховного Суду від 28.10.2020 року, справа №910/10963/19, від 18.11.2020 року у справі №154/883/19, яким наголошено, що зі змісту частини третьої статті 26 Закону № 1952-ІV вбачається, що можуть бути, зокрема, скасовані рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, а також державна реєстрація речових прав з одночасним визнанням, зміною чи припиненням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). У розумінні вимог чинного законодавства України позовні вимоги Дніпровської міської ради про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав та запису про державну реєстрацію речових прав, припинення права власності на гараж та зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу за власний рахунок гаражу № [NUMBER] , є пов`язаними між собою, не суперечать положенням ч.\~3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та становлять ефективний спосіб захисту, з урахуванням конкретних обставин справи, та з метою виконуваності судового рішення підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. відповідно до ч. 3\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами , зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами. Відповідно до положень ст. ст. 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з положеннями ст. 1, ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, судовий збір це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 7945,00 грн (6810,00 грн + 1135,00 грн = 7945,00 грн), відповідно до платіжного доручення №1690 від 26.07.2021 року на суму 6810,00 грн на подання позовної заяви та платіжного доручення №1691 від 26.07.2021 року на суму 1135,00 грн за подання заяви про забезпечення позову. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі, а саме: скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер рішення 45544021 від 15.02.2019 року, винесене приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Восковець Оксаною Олександрівною про реєстрацію приватного права власності за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 24,3 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1766252212101; скасувати запис про державну реєстрацію права приватної власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] , гараж № [NUMBER] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1766252212101, номер запису про право власності 30309054, що внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округа Дніпропетровської області Восковець Оксаною Олександрівною; припинити право власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна гараж\~№ [NUMBER] , загальною площею 24,3 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1766252212101, номер запису про право власності 303090544; зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу за власний рахунок гаражу № [NUMBER] , загальною площею 24,3 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . При цьому на підставі положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи повне задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 7945,00 грн.

Outcome: approved