Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

10 листопада 2022 року заступник керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Луцької міської ради звернувся в Луцький міськрайонний суд Волинської області з позовом до [PERSON] про скасування державної реєстрації та припинення права власності, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом звільнення її від об`єктів нерухомості. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що в провадженні СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області перебуває кримінальне провадження № 12021035580000597 від 31.03.2021 за фактом самовільного будівництва об`єкту нерухомого майна на самовільно зайнятій земельній ділянці з кадастровим номером 0721885800:06:000:2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 197-1 КК України. В ході досудового розслідування з`ясовано, що на праві постійного користування ДП Національна енергетична компанія «Укренерго» на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯЧ № 038315 від 20.12.2004 перебували земельні ділянки площею 30948 кв.м., в тому числі і земельна ділянка з кадастровим номером 0721885800:06:000:0027 площею 1.1719 га. На підставі розпорядження Волинської обласної державної адміністрації від 17.07.2017 № 354 «Про надання згоди на поділ земельної ділянки» надано згоду ДП НЕК «Укренерго» на поділ земельної ділянки державної власності ( землі енергетики) площею 1.1719 га з кадастровим номером 0721885800:06:000:0027 на дві земельні ділянки орієнтовними площами 0.6019 га та 0,57 га. В результаті поділу утворилась, в тому числі, земельна ділянка з кадастровим номером 0721885800:06:000:2018 площею 0,5631 га, цільове призначення - для розміщення, будівництва, експлуатації та обслуговування будівель і споруд об`єктів передачі електричної та теплової енергії, категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики , оборони та іншого призначення. Відомості про дану земельну ділянку внесено до Державного земельного кадастру 22.11.2017. В ході проведення досудового розслідування встановлено, що підставою для поділу земельної ділянки ділянка з кадастровим номером 0721885800:06:000:0027 площею 1.1719 га стало звернення ПАТ «Волиньобленерго» про необхідність укладення договору суперфіцію у зв`язку з виробничою необхідністю. Однак, після поділу земельної ділянки вказане товариство не зверталось про оформлення такого договору, а в подальшому на земельній ділянці почало проводитись будівництво об`єктів нерухомого майна. В ході вивчення інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з`ясовано, що 11.11.2019 державним реєстратором внесено відомості за номером 1958450407218 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме адміністративно-побутову будівлю площею 592,7 кв.м. /А-2/ - адміністративно-побутове приміщення, /Б-2/ - побутове приміщення ( 132,9 кв.м.) за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02.05.2003 , зазначено, що вказане нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 0721885800:06:000:2018. Вказує, що згідно даного договору купівлі-продажу, який укладено між керівником ПП «Вегас-К» [PERSON] ( продавець) та [PERSON] (поупець) продавець передає у власність покупцю наступне майно : адміністративно-побутову будівлю (А-2) та побутову будівлю (Б-2) в с. Прилуцьке Волинської області, що знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 0721885800:06:000:2018 площею 0.5631 га , з цільовим призначенням для розміщення, будівництва, експлуатації та обслуговування будівель та споруд об`єктів передачі електричної та теплової енергії. Наявний також акт прийому передачі майна від 02.05.2003. В ході проведення досудового розслідування в зазначеному кримінальному провадженні в якості свідка було допитано директора ПП «Вегас-К» [PERSON] , який повідомив, що на посаді директора ПП «Вегас-К» перебував з 2009 по 2011 рік, підприємство не мало на праві власності об`єктів нерухомого майна та він не укладав та не підписував вказаного договору купівлі-продажу, а станом на 02.05.2003 перебував на службі в Збройних Силах України. Крім того, суміжні користувачі земельних ділянок були допитані в якості свідків в кримінальному провадженні [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] повідомили, що будівництво на земельній ділянці з кадастровим номером 0721885800:06:000:2018 фактично почало проводитись приблизно в 2017-2018 роках підприємством «Вест-Електра». Прокурор вказує, що зазначені факти свідчать про підробку договору купівлі-продажу від 02.05.2003, а відповідно на його нікчемність. Також за результатами витребування та опрацювання інформації Луцької міської ради, Державної інспекції архітектури та містобудування встановлено, що ні [PERSON] , ні ПП «Вест-Електра», директором якого вона є, документи, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів на території колишньої Прилуцької сільської ради Луцького району ( на даний час луцької ОТГ) на земельних ділянках з кадастровим номером 0721885800:06:000:2018 або 0721885800:06:000:0027 ( до її поділу) не видавались. Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області були виявлені порушення вимог земельного законодавства, а саме факт самовільного зайняття земельної ділянки з кадастровим номером 0721885800:06:000:2018 площею 0,5631 га, оскільки будь-які рішення органів виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання даної земельної ділянки у власність ( користування) відсутні, про що складено відповідний акт перевірки від 20.09.2021 № 470-ДК/459/АП/09/01-21. Також вказує, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером 0721885800:06:000:2018 площею 0,5631 га перебуває в комунальній власності з 25.01.2022 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» та перебуває на праві постійного користування земельною ділянкою у Пат НЕК «Укренерго» на підставі державного акту серії ЯЯ №038315 від 20.12.2004. Згідно інформації Луцької міської ради від 04.10.2022 та Волинської ОДА від 12.10.2022 будь-які рішення про передачу у власність чи користування зазначеної земельної ділянки з моменту її формування не приймались. З врахуванням наведеного, прокурор вказує про те, що відповідачем [PERSON] без наявності будь-яких дозвільних документів проведено будівництво об`єктів нерухомого майна на самовільно зайнятій земельній ділянці, та, в подальшому, на підставі нікчемного правочину проведено державну реєстрацію права власності на них. Враховуючи, що договір купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна від 02.05.2003 на підставі якого проведена державна реєстрація право власності за відповідачем, є нікчемним, оскільки його недійсність встановлена законом та не потребує ухвалення додаткового рішення, що є наслідком скасування рішення про державну реєстрацію прав з одночасним припиненням речових прав на нерухоме майно, а саме права власності за [PERSON] на адміністративно-побутову будівлю площею 592,7 кв.м. /А-2/ - адміністративно-побутове приміщення, /Б-2/ - побутове приміщення ( 132,9 кв.м.). Луцькою окружною прокуратурою на адресу Луцької міської ради скеровувався запит, в якому зазначалось про виявлені порушення земельного законодавства, а саме незаконне використання земельної ділянки комунальної власності [PERSON] , у відповідь Луцька міська рада зазначила, що їй було відомо про вказані порушення ще у вересні 2021 року, після проведеної перевірки Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області, у зв`язку з чим скеровано лист до [PERSON] про необхідність оформлення орендних відносин, а також лист до ДП НЕК «Укренерго» про припинення права постійного користування. Будь-які ніші заходи даним органом місцевого самоврядування не вживались. На повторний запит прокуратури Луцька міська рада листом від 04.10.2022 повідомила про невжиття нею заходів щодо звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки. Таким чином, зазначене свідчить, на думку прокурора, про нездійснення уповноваженим органом захисту порушених інтересів держави в передбаченому законом порядку. З врахуванням викладеного, заступник керівника Луцької окружної прокуратури просить скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме адміністративно-побутової будівлі площею 592,7 кв.м. /А-2/ - адміністративно-побутове приміщення, /Б-2/ - побутове приміщення ( 132,9 кв.м.), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1958450407218 та припинити право власності за [PERSON] , усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер 0721885800:06:000:2018, шляхом її звільнення від об`єктів нерухомості, а саме адміністративно-побутової будівлі площею 592,7 кв.м. /А-2/ - адміністративно-побутове приміщення, /Б-2/ - побутове приміщення ( 132,9 кв.м.). Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 грудня 2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі з проведенням підготовчого засідання. 06 січня 2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказує на безпідставність позовних вимог та просить відмовити в задоволенні позову. 12 січня 2023 року заступником керівника Луцької окружної прокуратури подано до суду відповідь на відзив. 23 січня 2023 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. 03 лютого 2023 року від заступника керівника Луцької окружної прокуратури надійшли пояснення на заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2023 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго». В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Представник Луцької міської ради в судовому засіданні просив позовні вимоги заступника керівника Луцької окружної прокуратури задовольнити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ПАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку що позовні вимоги до задоволення не підлягають, виходячи з наступного. Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що на прокуратуру покладаються функції, зокрема представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави». Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. У Рішенні від 05 червня 2019 року №4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. З матеріалів справи вбачається, що окружною прокуратурою скеровувались до Луцької міської ради листи від 13.09.2022 за № 53-5616ВИХ-22, 23.09.22 за № 53-5946ВИХ-22 та 28.09.2022 за № 53-5999ВИХ-22, в яких повідомлялось про факт порушення земельного законодавства [PERSON] щодо земельної ділянки, яка перебуває в комунальній власності Луцької міської ради. Відповідно до відповідей на вказані листи, Луцька міська рада листом повідомила [PERSON] про необхідність оформлення права користування земельною ділянкою, а також ДП НЕК «Укренерго» про необхідність припинення права постійного користування. Відповідно до листа від 04.10.2022 Луцька міська рада повідомила Луцьку окружну прокуратуру про те, що не зверталась до суду з позовом до [PERSON] про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки. Листом від 31 жовтня 2022 року № 53-6774ВАХ-22 заступник керівника Луцької окружної прокуратури повідомив Луцьку міську раду про подання до суду позову в інтересах держави в особі Луцької міської ради . Таким чином, прокурором дотримано передбаченого порядку та належним чином обґрунтовані підстави для звернення з даним позовом. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України. Згідно із частинами 1, 2, 3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Тобто недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі. Положеннями статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною 1 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Разом з тим стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц. Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України), обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 522/23819/15-ц. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що 11.11.2019 на підставі рішення державного реєстратора Куклинської сільської ради Маневицького району Волинської області за [PERSON] зареєстровано право власності на об`єкти нерухомого майна:адміністративно-побутову будівлю площею 592,7 кв.м. /А-2/ - адміністративно-побутове приміщення, /Б-2/ - побутове приміщення ( 132,9 кв.м.). Підставою державної реєстрації вказано договір купівлі-продажу від 02.05.2003. Матеріали справи містять копію договору купівлі-продажу від 02.05.2003, укладеного між керівником Приватного підприємства «Вегас-К» Схабом Василем Віталійовичем, який діє на підставі Статуту ( продавець) та [PERSON] (покупець) ( а.с. 91). Відповідно до даної копії договору продавець зобов`язується передати у власність покупцю наступне майно: адміністративно-побутову будівлю (А-2) та Побутову будівлю (Б-2) в селі Прилуцьке Волинської області, що знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 0721885800:06:000:2018, площею 0,5631 га з цільовим призначенням 14.02. - розміщення. Будівництво, експлуатація та обслуговування будівель та споруд об`єктів передачі електричної та теплової енергії. Вважаючи даний договір нікчемним прокурор вказує на підробку даного договору, зазначаючи, що матеріалами справи підтверджується факт підроблення договору купівлі-продажу, зокрема та обставина, що [PERSON] , будучи допитаним в ході проведення досудового розслідування кримінального провадження № 12021035580000597 від 31.03.2021 за фактом самовільного будівництва об`єкту нерухомого майна на самовільно зайнятій земельній ділянці з кадастровим номером 0721885800:06:000:2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 197-1 КК України, повідомив що не підписував даного договору купівлі-продажу, оскільки не був директором ПП «Вегас-К» та на той момент перебував на службі в Збройних Силах України. Вказані обставини прокурор підтверджує відповіддю Луцького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 16.03.2023 та листом Центру надання адміністративних послуг у місті Луцьку, про те, що керівником ПП «Вегас-К» яке було зареєстроване 06.11.2002 була [PERSON] ( а.с. 201 т.1, а.с.14 т.2) Крім того, прокурор вказує, що підробку даного договору підтверджує та обставина, що допитані в ході досудового розслідування по вказаному вище кримінальному провадженні в якості свідків суміжні користувачі земельної ділянки повідомили, що будівництво на земельній ділянці з кадастровим номером 0721885800:06:000:2018 фактично почало проводитись приблизно в 2017-2018 роках. Також прокурор зазначає, що земельна ділянка з кадастровим номером 0721885800:06:000:2018 утворилась в 2018 році внаслідок поділу земельної ділянки державної власності ( землі енергетики) площею 1.1719 га з кадастровим номером 0721885800:06:000:0027 на дві земельні ділянки. Матеріали справи містять копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження № 12021035580000597 від 31.03.2021 за фактом самовільного будівництва об`єкту нерухомого майна на самовільно зайнятій земельній ділянці з кадастровим номером 0721885800:06:000:2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 197-1 КК України. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 69 ЦПК України встановлено, що свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. Свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин. Свідок має право давати показання рідною мовою або мовою, якою він володіє, користуватися письмовими записами, відмовитися від давання показань у випадках, встановлених законом, а також на компенсацію витрат, пов`язаних з викликом до суду. Відповідно до статті 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Згідно частин 1, 2 статті 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Відтак, в цивільному процесі покази свідки безпосередньо дають в судовому засіданні та вони не можуть бути замінені письмовими показами з кримінального провадження, а тому суд не приймає до уваги долучені до позовної заяви копії протоколів допиту свідків в кримінальному провадженні. Судом було задоволено клопотання прокурора про допит в якості свідка [PERSON] - сторони оспорюваного договору купівлі-продажу, однак в подальшому прокурором дане клопотання було знято. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом статей 76, 102 ЦПК України висновок експерта є доказом обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, тож на його підставі особа може заперечувати факт вчинення правочину. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. В ході розгляду справи, прокурор заявляв клопотання про призначення почеркознавчої експертизи документа - договору купівлі-продажу, вказуючи на підробку в тому числі і підпису [PERSON] , однак судом було відмовлено в задоволенні даного клопотання, оскільки питання, які просила поставити на вирішення експерту прокурор стосуються особи, яка не бере участі у справі, що є неприпустимим в цивільному процесі, оскільки може призвести до порушення його особистих прав та законних інтересів. Клопотання про залучення [PERSON] як сторони оспорюваного правочину до участі в справі прокурор не заявляла. За відсутності висновку експерта, який би підтвердив неналежність підпису стороні правочину, суд в сукупності з наданими прокурором доказами, не може встановити факт підроблення договору, а відтак підстав вважати договір нікчемним немає. Самі по особі обставини, які вказують, що договір купівлі-продажу не міг вчинятись в час і між особами, які в ньому зазначені, не можуть з високою вірогідністю вказувати на підробку договору, оскільки є лише припущеннями. Відтак, на переконання суду, прокурором не доведено належними та допустимими доказами підробки договору купівлі-продажу від 02.05.2003 року, а відтиак його нікчемності в силу закону, а тому, відсутні підстави для скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме адміністративно-побутової будівлі площею 592,7 кв.м. /А-2/ - адміністративно-побутове приміщення, /Б-2/ - побутове приміщення ( 132,9 кв.м.), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1958450407218 та припинення права власності за [PERSON] . Матеріалами справи встановлено, що ДП Національна енергетична компанія «Укренерго» на підставі Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯЧ № 038315 від 20.12.2004 на праві користування перебували земельні ділянки площею 30948 кв.м., в тому числі і земельна ділянка з кадастровим номером 0721885800:06:000:0027 площею 1.1719 га. На підставі розпорядження Волинської обласної державної адміністрації від 17.07.2017 № 354 «Про надання згоди на поділ земельної ділянки» надано згоду ДП НЕК «Укренерго» на поділ земельної ділянки державної власності ( землі енергетики) площею 1.1719 га з кадастровим номером 0721885800:06:000:0027 на дві земельні ділянки орієнтовними площами 0.6019 га та 0,57 га. В результаті поділу утворилась земельна ділянка, кадастровий номер 0721885800:06:000:2018 площею 0,5631 га, цільове призначення - для розміщення будівництва, експлуатації та обслуговування будівель і споруд об`єктів передачі електричної та теплової енергії, категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики , оборони та іншого призначення. Відомості про дану земельну ділянку внесено до Державного земельного кадастру 22.11.2017. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером 0721885800:06:000:2018 площею 0,5631 га перебуває в комунальній власності з 25.01.2022 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» та перебуває на праві постійного користування земельною ділянкою у ПАТ НЕК «Укренерго» на підставі державного акту серії ЯЯ №038315 від 20.12.2004. Частиною першою статті 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад. Статтею 80 ЗК України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування - на землі комунальної власності. Згідно з пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці другому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Статтею 83 ЗК України врегульоване право власності на землю територіальних громад. Так, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності, зокрема, перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. Згідно з частиною п`ятою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Пунктом 31 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення. Згідно з частинами п`ятою, восьмою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Таким чином, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Луцька міська рада. Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною першою статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Луцька міська рада, як представницький орган територіальної громади міста Луцька, якій ця громада делегувала повноваження щодо здійснення права власності від її імені та в її інтересах, повинна діяти виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом, а відтак воля територіальної громади, як власника об`єкта права комунальної власності, може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам закону та інтересам територіальної громади. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини статті 14 Конституції України про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України). Відповідно до статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф. Згідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною другою статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 211 ЗК України визначено, що самовільне зайняття земельних ділянок віднесено до порушень земельного законодавства, за яке громадяни та юридичні особи несуть відповідальність відповідно до закону. Відповідно до статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для користування стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Стаття 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» передбачає, що самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Відповідно до частин першої - четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс19) та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19), зроблено висновок про те, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті. Отже, державна реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, не виключає можливість знесення такого об`єкта нерухомості в порядку, встановленому для самочинно побудованих об`єктів. У постановах Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 523/6532/14-ц, від 21 липня 2021 року у справі № 520/3561/18 вказано, що у разі доведеності факту самовільного зайняття земельної ділянки та розміщення на ній самочинного будівництва, власник не позбавлений можливості захищати свої права у спосіб, який відповідатиме положенням статей 376, 391 ЦК України і статей 152, 212 ЗК України, зокрема вимагати усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, звільнення земельної ділянки та приведення її у попередній стан. Захист цивільних прав - це дії з попередження, припинення порушення прав або відновлення порушених прав громадян і організацій. Будь-яка особа має право на захист свого права та інтересу, що не суперечить принципам цивільного законодавства, вимогам справедливості, сумлінності, розумності. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Спосіб захисту суб`єктивних цивільних прав - це закріплені законом матеріально-правові засоби примусового характеру, за допомогою яких провадиться відновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Захист суб`єктивних цивільних прав та інтересів здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто за допомогою застосування належної форми, засобів і способів захисту. Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі №48/340 (провадження №12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі №923/876/16 (провадження №12-88гс19) та багатьох інших. Під неналежним способом захисту ми розуміємо такий, що не забезпечує реальне поновлення прав у випадку задоволення позову. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (провадження №12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (провадження №12-140гс19, пункт 98). Суд звертає увагу на те, що позивач поставив питання про зобов`язання [PERSON] усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер 0721885800:06:000:2018, шляхом її звільнення від об`єктів нерухомості, а саме адміністративно-побутової будівлі площею 592,7 кв.м. /А-2/ - адміністративно-побутове приміщення, /Б-2/ - побутове приміщення ( 132,9 кв.м.). Втім, позивачем не заявлено вимог про те, яким саме чином [PERSON] має звільнити земельну ділянку з врахуванням того, що на ній розташовані об`єкти нерухомості, право власності на які зареєстровано за відповідачем. В той час, коли ефективним способом захисту за цих обставин, є знесення самочинного будівництва за рішенням суду, однак, лише у разі, якщо буде доведено, що об`єкт має ознаки самочинного будівництва. Відповідно до частин першої - четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Статтею 211 ЗК України визначено, що самовільне зайняття земельних ділянок віднесено до порушень земельного законодавства, за яке громадяни та юридичні особи несуть відповідальність відповідно до закону. Відповідно до статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для користування стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Стаття 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» передбачає, що самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Відповідач набула право власності на об`екти нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу від 02.05.2003, нікчемність якого стороною позивача не доведена. Законодавство, яке діяло нас набуття право власності не передбачало обов`язкового переходу права власності на земельну ділянку в разі відчуження нерухомого майна. Крім того, матеріалами справи підтверджується, що право постійного користування Державного підприємства Національна енергетична компанія «Укренерго» земельною ділянкою з кадастровим номером 0721885800:06:000:0027 площею 1.1719 га виникло на підставі Державного акту про право постійного користування серії ЯЯЧ № 038315 від 20.12.2004, тобто вже після укладення договору купівлі-продажу 02.05.2003. Також суд враховує, що 13.06.2017 директор відокремленого підрозділу «Західна електроенергетична система» Державного підприємства Національна енергетична компанія «Укренерго» звертався до голови Волинської державної обласної адміністрації з прохання надання дозволу на поділ земельної ділянки у зв`язку з виробничою необхідністю ( добровільною відмовою від права користування на частину земельної ділянки площею 0,57 га). Розпорядженням голови Волинської обласної державної адміністрації від 17 липня 2017 року за № 354 було надано відповідний дозвіл на поділ земельної ділянки. В результаті поділу утворилась земельна ділянка з кадастровим номером 0721885800:06:000:2018 площею 0,5631 га, цільове призначення - для розміщення будівництва, експлуатації та обслуговування будівель і споруд об`єктів передачі електричної та теплової енергії, категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Відомості про дану земельну ділянку внесено до Державного земельного кадастру 22.11.2017. Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Європейський суд з прав людини вказує,що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те,що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенція передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном». Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. При розгляді цієї справи має бути враховане також рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд в приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed