Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про стягнення грошових коштів у вигляді недоотриманої пенсії. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] - [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з грошових виплат у вигляді недоотриманої пенсії померлої. 31.05.2021 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Слащевим А.Г. позивачу було видане свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з недоотриманої пенсії у розмірі 71 386,14 грн., яка знаходиться на рахунку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 13.04.2021 року за № 0800-0501-8/26467 приватному нотаріусу Слащеву А.Г., щодо суми виплати недоотриманої пенсії померлої [PERSON] було надано відповідь, в якій зазначено, що відповідно до ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. [PERSON] звертався через адвоката Корнієнка A.A. до управління за отриманням недоотриманої пенсії та інформацією щодо розміру нарахованої, але не виплаченої заборгованості з пенсії за весь час перебування [PERSON] на обліку у управлінні та відповідно до листа від 15.06.2021 року Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області відмовилось надавати інформацію стосовно нарахування та виплати пенсії [PERSON] за весь час перебування на обліку в управлінні. Вважає обмеження відповідачем суми недоотриманої пенсії, яка входить до складу спадщини, трирічним терміном, є неправомірним. Позивач просить суд стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь [PERSON] грошові кошти у вигляді недоотриманої пенсії за життя [PERSON] у розмірі відповідно до наданої на запит суду інформації. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.09.2021 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху, визначено позивачу строк для усунення недоліків - сплати судового збору. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.10.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі з розглядом в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Водночас, цією ухвалою відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву - 15 днів з дня вручення ухвали, витребувано від Головного Управління пенсійного Фонду України в Запорізькій області повний розрахунок всієї суми недоотриманої пенсії, яка була нарахована, але не виплачена за життя [PERSON] . Ухвалою суду від 10.12.2021 року продовжено процесуальний строк розгляду справи .Витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області відомості щодо розміру пенсії [PERSON] , [INFO] , за період з 01.03.2016 року по 28.03.2018 року, а також правових підстав припинення нарахування чи виплати пенсії останній. Витребувано у Приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Слащева А.Г. копію спадкової справи, посвідчену у встановленому законом порядку, відкритої після смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.01.2022 року провадження у справі зупинено до розгляду Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду цивільної справи № 243/13575/19. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.04.2023 року провадження у справі поновлено. 11.11.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Згідно відзиву відповідач у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі. У відзиві зазначено, що [PERSON] звернулася до управління з заявою про взяття на облік лише в березні 2016 року. Відповідно до протоколу № 2 від 22.07.2016 року засідання комісії з питань призначення (відновлення, припинення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та робочої групи з питань здійснення контролю за їх виплатами, та вирішено: відмовити [PERSON] у відновленні виплати пенсії з моменту припинення, у зв`язку з не підтвердженням фактичного місця проживання. У зв`язку з чим пенсія [PERSON] в період з 01.03.2016 року по 28.03.2018 року не нараховувалась та не виплачувалась відповідачем, а за життя остання не зверталась до відповідача із заявою про поновлення соціальних виплат, тому відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення позову. Так у відзиві відповідач посилається на те, що статтею 46 Закону № 1058 врегульовано питання виплати пенсії за минулий час. Так, суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Виходячи з викладеного, при складанні довідки на запит нотаріуса про розмір недоотриманої пенсії було вказано розмір недоотриманих сум пенсій на дату формування довідки та роз`яснено, що розмір пенсії визначається за період, початок якого рахується від дня звернення за недоотриманою пенсією з урахуванням вимог ст. 46 Закону № 1058, тобто за три роки перед зверненням за пенсією, але не більше ніж по місяць смерті пенсіонера включно та те, що розмір недоотриманих сум пенсій зменшується в залежності від дати звернення до органу Пенсійного фонду особи, яка має право на їх отримання. Листом управління від 15.06.2021 року позивачу надана інформація про те, що відповідно до ст. 46 Закону № 1058 за період з 28.03.2018 року по 30.11.2020 року розмір пенсії склав 71386,14 грн. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, у позові просили розглянути справи за їх відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, приходить до наступного висновку. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Судом встановлені наступні фактичні обставини. [INFO] померла мати позивача [PERSON] - [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з грошових виплат у вигляді недоотриманої пенсії померлої. 31.05.2021 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Слащевим А.Г. позивачу було видане свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з недоотриманої пенсії у розмірі 71 386,14 грн., яка знаходиться на рахунку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Таким чином, частина спадщини після смерті [PERSON] була прийнята позивачем, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 31.05.2021 року, номер в реєстрі нотаріальних дій 773 (спадкова справа № 69/2021). Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 13.04.2021 року за № 0800-0501-8/26467 приватному нотаріусу Слащеву А.Г., щодо суми виплати недоотриманої пенсії померлої [PERSON] було надано відповідь, в якій зазначено, що відповідно до ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, за період з 28.03.2018 року по 30.11.2020 року розмір склав 71386,14 грн. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до протоколу № 2 від 22.07.2016 року засідання комісії з питань призначення (відновлення, припинення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та робочої групи з питань здійснення контролю за їх виплатами, вирішено: відмовити [PERSON] у відновленні виплати пенсії з моменту припинення, у зв`язку з не підтвердженням фактичного місця проживання. У зв`язку з чим пенсія [PERSON] в період з 01.03.2016 року по 28.03.2018 року не нараховувалась та не виплачувалась відповідачем. Спірні правовідносини по справі виникли саме з приводу виплати позивачу пенсії померлої матері в порядку спадкування за законом за період з 01.03.2016 року по 28.03.2018 року. Згідно за ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Відповідно до ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини. Крім того, зміст вищевказаних норм узгоджується із положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в ч. 1 ст. 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Суд зазначає, що положення частин другої, третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Норми ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину. Згідно зі статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду припиняється у разі смерті пенсіонера. Суд встановив, що виплата пенсії [PERSON] припинена з 01.03.2016 року у зв`язку з не підтвердженням місця її фактичного проживання. Водночас Закон № 1058 не передбачає такої підстави для припинення виплати пенсії. Конституційний Суд України у Рішенні № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами. У справі «Пічкур проти України», № 10441/06, § 54, рішення від 07 листопада 2013 року, Європейський суд з прав людини вказав, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу. Таким чином, у цих рішеннях Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов`язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України. Відповідач не довів наявність підстав, що визначені ст. 49 Закону № 1058. У справі «Суханов та Ільченко проти України», №№ 68385/10, 71378/10, § 25, рішення від 26 червня 2014 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності. Тому, припиняючи нарахування та виплату пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право [PERSON] на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Крім того, відповідно до статті 92Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6). Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. На час виникнення спірних правовідносин ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, запроваджено не було. Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи наведено у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України від 20.10.2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Як зазначено в статті 2 цього Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції. Відповідно до ст. 2 Закону України від 18.01.2018№ 2268-VІІІ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України. Жодним законом України не визначено такої підстави для припинення пенсії, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної особи, не підтвердження місця фактичного проживання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 243/3505/16-ц (провадження № 14-271цс18), постанові Верховного Суду від 17.12.2018 року у справі № 243/5697/16-ц (провадження № 61-34175св18) та у постанові Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі № 227/2802/16-ц (провадження № 61-6270св18) зазначено про те, що, підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України. Посилання відповідача у відзиві, що померла за життя не виявила бажання поновити їй пенсію та не звертався з відповідною заявою до відповідача і пенсія не отримана з вини пенсіонера, не заслуговують на увагу з огляду на вищенаведене. Згідно відзиву відповідача вбачається, що у період з 01.03.2016 року по 28.03.2018 року нарахування та виплати пенсії [PERSON] не проводилось. Вищенаведені положення законодавства з урахуванням сталої судової практики у спірних правовідносинах свідчать про те, що спадкодавець [PERSON] мала право на нарахування та виплату пенсії за вищезазначений період незалежно від звернення до Головного управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області та надання чи не надання нової довідки внутрішньо переміщеної особи, чи не підтвердження місця фактичного проживання. Отже, і спадкоємець відповідно до положень статті 1227 ЦК України має право на отримання пенсії у порядку спадкування за законом. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2022 року у справі № 243/13575/19. На частку недоотриманої пенсії [PERSON] з 01.03.2016 року по 28.03.2018 року відповідачем відомості нотаріусу не надано, без чого той позбавлений можливості видати свідоцтво, оскільки відповідно до п. 4.14. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 із змінами та доповненнями при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє, крім іншого, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. Оскільки відповідач не визнає наявність у нього заборгованості перед померлою з огляду на вимоги ст. 46 Закону № 1058, спірну заборгованість не включив до наданих нотаріусу відомостей для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, то вказане унеможливлює виконання нотаріусом своїх повноважень по видачі такого свідоцтва та не потребує додаткового звернення позивача до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину за законом як обов`язкову передумову для звернення до суду. Крім того, саме позивачу видане нотаріусом свідоцтво про право на спадщину на частину недоотриманої пенсії, а, отже, він є таким, що прийняв спадщину в цілому (ч. 2 ст. 1268 ЦК України). З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність у позивача права власності на недоотриману у зв`язку зі смертю, пенсію [PERSON] за період з 01.03.2016 року по 28.03.2018 року, у порядку спадкування за законом. Щодо вимог позивача про стягнення вказаної пенсії з відповідача то суд зазначає, що даних про розмір пенсії, яка підлягала нарахуванню та виплаті [PERSON] за період з 01.03.2016 року по 28.03.2018 року в матеріалах справи не має, і розмір пенсії не нараховувався відповідачем, про що зазначено у відзиві, відповідачем не було надано ані позивачу, ані суду інформацію щодо розміру пенсійних виплат за період з 01.03.2016 року по 28.03.2018 року, а тому суд вважає за доцільне з урахуванням положень ч. 2 ст. 5 ЦПК України з метою ефективного способу захисту порушеного, невизнаного, оспореного права позивача, позовні вимоги задовольнити шляхом зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу в порядку спадкування за законом після смерті його матері [PERSON] , яка померла [INFO] , недоотримані [PERSON] за життя пенсійні виплати за період з 01.03.2016 року по 28.03.2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених вимог з відповідача слід стягнути 908,00 грн. судового збору на користь позивача.

Outcome: partial