Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

22 листопада 2022 року представник позивача [PERSON] адвокат Саленко Я.Ю. за допомогою системи "Електронний суд" звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить стягнути з останнього заборгованість за договором позики у розмірі 75000 доларів США, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 31.12.2023 по 23.02.2023 у розмірі 4839,04 доларів США та судовий збір в розмірі 12405 гривень. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 23 листопада 2019 року [PERSON] взяв у борг (отримав у позику) від [PERSON] грошові кошти у розмірі 75000 доларів США. На підтвердження отримання від позивача зазначеної суми грошових коштів в борг відповідач 23 листопада 2019 року власноруч написав та передав позивачу розписку, в якій підтвердив, що "взяв в борг у [PERSON] суму у розмірі 75000 доларів США" та зобов`язався повернути зазначену суму 30.12.2019 року. Проте після настання зазначеного в розписці терміну повернення 30.12.2019 року, відповідач грошові кошти не повернув. Позивач зазначає, що на підставі ст.625 ЦК України з урахуванням положень пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на суму боргу підлягає нарахуванню 3% річних за весь час прострочення до дня введення в Україні воєнного стану, тобто починаючи з 31.12.2019 року до 23.02.2022 року в розмірі 4839, 04 доларів США. Ухвалою Саратського районного суду від 06 грудня 2022 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 26 грудня 2023 року (а.с.22). 26 грудня 2022 року підготовче судове засідання було відкладено за клопотанням представника відповідача адвоката Галайчук Г.С., яка на підтвердження своїх повноважень надала ордер від 23.12.2022 року та договір 23/12/2022-1 про надання правничої допомоги [PERSON] (а.с.42-45). 23 січня 2023 року за допомогою системи "Електронний суд" до суду від представника відповідача адвоката Галайчук Ганни Сергіївни надійшло клопотання про повернення позивачу [PERSON] позовної заяви (а.с.69-70). Ухвалою суду від 24 січня 2023 року у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Галайчук Г.С. про повернення позову відмовлено, підготовче провадження закрите та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.80-81). 20 лютого 2023 року представник відповідач адвокат Галайчук Г.С. подала клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки вона зайнята в іншому засіданні в Одеському апеляційному суді, яке призначено значно раніше та за згодою сторін. На підтвердження обставин, зазначених в клопотанні доказів не надала (а.с.111). Крім того, 20 лютого 2023 року адвокат Парапір М.П. в інтересах відповідача [PERSON] подав до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи та надав договір про надання правничої допомоги відповідачу [PERSON] від 12 лютого 2023 року та ордер від 14 лютого 2023 року. За клопотанням представника відповідача адвоката Парапіра М.П. судовий розгляд справи було відкладено на 06 квітня 2023 року. Адвокат Парапір М.П. приймав участь в судових засіданнях 20 лютого 2023 року та 06 квітня 2023 року, позов не визнав, відзиву не подав. Ухвалою суду від 06 квітня 2023 року за клопотанням представника позивача адвоката Саленко Я.Ю. оголошено перерву у розгляді справи для надання оригіналу розписки для огляду в судовому засіданні (а.с.154). 28 квітня 2023 року від представника відповідача адвоката Галайчук Г.С. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки вона зайнята в іншому засіданні в Одеському апеляційному суді, та не може прибути у судове засідання у зв`язку з віддаленістю між судами. На підтвердження обставин, зазначених в клопотанні доказів не надала (а.с.186). 28 квітня 2023 року до суду надійшло клопотання представника відповідача адвоката Парапіра М.П. про припинення представництва інтересів клієнта, в якому він повідомив, що 27 квітня 2023 року від клієнта (відповідача по справі) [PERSON] надійшла усна заява про дострокове припинення представництва інтересів [PERSON] в зазначеній справі (а.с. 188). Судове засідання, яке було призначено на 01 травня 2023 року, було відкладено за клопотанням представника відповідача адвоката Галайчук Г.С. 22 травня 2023 року за допомогою системи "Електронний суд" до суду надійшло клопотання відповідача [PERSON] про відкладення розгляду справи, оскільки він в особистому кабінеті системи "Електронний суд" анулював електронну довіреність, що видавалась Галайчук Г.С. в межах даної справи і наразі в нього немає представника (а.с.208). У судовому засіданні представник позивач адвокат Саленко Я.Ю. просив відмовити в задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки це є зловживанням процесуальними правами зі сторони відповідача. Відповідачу [PERSON] судові виклики надсилались за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Однак конверти повертались з відміткою, що він за вказаною адресою відсутній (а.с.189-191, 205-207). Крім того, відповідачу [PERSON] та його представнику адвокату Галайчук Г.С. судові виклики надсилались на електронну адресу, яку вони зазначили у позовній заяві: [INFO] , [INFO] , [INFO] Також слід зазначити, що відповідач [PERSON] та його представник адвокат Галайчук Г.С. є зареєстрованими в ЄСІТС, а тому в особистому кабінеті мають можливість ознайомлюватись з документами по справі, у тому числі й з тими, що стосуються призначення дати та часу судових засідань. Частинами 1, 2 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Одними із основних засад (принципів) цивільного судочинства, відповідно до пунктів 10, 11 частини 3 ст.2 ЦПК України, є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами. Частиною 2 статті 121 ЦПК України передбачено, що строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства. За положеннями ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу, суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом. Як встановлено ст. 10 ЦПК України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, як джерела права. Параграфом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. В пункті 66 рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України" (Заява N 36655/02) Суд наголосив, що розумність тривалості провадження повинна бути оцінена в світлі обставин справи та з огляду на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів, а також предмет спору (див. серед іншого Frydlender v. France, N 30979/96, параграф 43, ECHR 2000-VII). В пункті 69 цього ж рішення Суд зазначив, що національні органи теж в значній мірі вплинули на затягування провадження. Це, зокрема, стосується нездатності державних органів ефективно протидіяти перепонам, які умисно створював відповідач для руху справи. Навіть, якщо це правда, що заявниця ніколи не заперечувала проти продовження чи перенесення, яке було на вимогу відповідача чи ним спричинено, це не звільняло суди від того, щоб дотримуватися вимоги розумного строку відповідно до статті 6 параграфа 1, оскільки обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні органи (див. Mitchell and Holloway v. the United Kingdom, no. 44808/98, параграф 56, рішення від 17 грудня 2002 року). Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом 22.11.2022, однак справа не знаходить вирішення внаслідок процесуальної поведінки сторони відповідача щодо подання неодноразових клопотань про відкладення розгляду справи його представниками, що має ознаки недобросовісної реалізації належних їм процесуальних прав. Суд вважає, що правових підстав для відкладення розгляду справи на даний час немає, та розцінює таку поведінку сторони відповідача як зловживання процесуальними правами, що спрямоване на затягування розгляду справи. З огляду на обов`язок суду забезпечити розгляд справи у розумні строки, беручи до уваги той факт, що представником відповідача адвокатом Парапіром М.П. в судовому засіданні 06 квітня 2023 року висловлено свою позицію з приводу спірних правовідносин, відзиву на позов відповідач та його представники не надали , а також те, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши представника позивача адвоката Саленко Я.Ю., який підтримав позов, представника відповідача адвоката Парапіра М.П., який не визнав позов, посилаючись на те, що відповідач не писав та не підписував розписку, дослідивши та оцінивши письмові докази, суд приходить до наступного За положеннями ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За частинами 1, 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Судом встановлено, що 23 листопада 2019 позивач надав відповідачу в борг 75000 доларів США, що підтверджується договором позики, який було оформлено борговою розпискою, складеною позичальником власноруч, у якій він зобов`язується повернути зазначену суму коштів у строк до 30.12.2019 (а.с.11, 175). У відповідності до ст. ст 83, 95, 96 ЦПК України оригінал розписки, наданий представником позивача, був досліджений судом у судовому засіданні (а.с. 175). Суд оцінює розписку відповідача [PERSON] від 23 листопада 2019 року як належний та допустимий доказ укладеного між сторонами договору позики грошових коштів у сумі 75000 доларів США. При цьому суд враховує правовий висновок Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у цивільній справі № 6-63цс13, про те, що "письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Наявність у позивача оригіналу розписки свідчить про неповернення боргу відповідачем в належному розмірі. Суд приймає вказані документи в якості належних та допустимих доказів виникнення боргових зобов`язань". Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. У частині 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово "позика", адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах наведений Верховним Судом у постанові від 05.09.2018 у справі № 756/8630/14-ц. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що ним було надано у борг відповідачу грошові кошти у загальній сумі 75000 доларів США на певний строк і будь-яких доказів, які б підтверджували, що відповідач у встановлений в борговій розписці строк виконав свої грошові зобов`язання, матеріали справи не містять. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 справа № 373/2054/16-ц зазначено, що відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц. Отже, враховуючи те, що обставини, на які посилається представник позивача у позовній заяві як на підставу для задоволення позову в частині стягнення з відповідача заборгованості в сумі 75000 доларів США знайшли своє підтвердження, оскільки ґрунтуються на наявних в матеріалах справи достатніх та допустимих доказах, а також з огляду на відсутність доказів повернення відповідачем отриманих ним коштів за борговою розпискою позивачу та враховуючи встановлену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню зазначена сума заборгованості за договором позики від 23.11.2019. Посилання представника відповідача адвоката Парапіра М.П. на те, що відповідач не писав і не підписував боргову розписку суд відхиляє, тому що належних та допустимих доказів на їх підтвердження представником відповідача не надано. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. За частиною 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦПК України). Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц зазначила, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми боргу, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення судового рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом № 2102-IX від 24.02.2022, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. За положеннями пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином, у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України з урахуванням положень пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, на суму боргу підлягає нарахуванню 3% річних за весь час прострочення до дня введення в Україні воєнного стану, починаючи з 31.12.2019 року до 23.02.2022 року. Період прострочення: з 31.12.2019 року по 23.02.2022 року, що складає 785 днів. Таким чином, сума 3 % річних за борговою розпискою від 23.11.2019 становить 4839,04 доларів США (75000 дол США х 785 х 3 : 100 : 365). За вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зважаючи на те, що відповідач, який був належним чином повідомленим про розгляд справи, відзиву не надав, зазначені у позовній заяві обставини не спростував та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заперечень проти позовних вимог, судом на підставі доказів, що є в матеріалах справи, встановлено, що позовна заява підлягає задоволенню. Судовий збір, сплачений позивачем у розмірі 12405 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в силу ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved