Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що він разом з своїм неповнолітнім сином, на даний час тимчасово проживає в м.Чернівці, у зв`язку з тим, що був змушений тікати від військових дій з місця свого проживання та реєстрації м.Барвінкове, Харківська області. Оскільки на даний час мати дитини, відповідачка по справі [PERSON] , не приймає участі у вихованні cина , а він має роботу, самостійний дохід і постійне місце проживання, вважає, що сину буде краще проживати разом з ним. Крім того, в позові зазначив, що його колишня дружина ніде не працює, не має самостійного доходу, місце її проживання невідоме, окрім цього йому відомо, що вона виїхала з України і з сином проживати не бажає. Тому позивач просить визначити місце проживання неповнолітнього сина разом з ним. Позивач в судовому засідання не з`явився від представника позивача адвоката Якубовської Г.Ф. до суду надано клопотання в якому позовні вимоги позивач та представник підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити з підстав, наведених в позові. Не заперечують, щодо винесення заочного рішення по справі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, будучи повідомленим у встановленому законом порядку про дату, час та місце розгляду справи, клопотання про відкладення розгляду справи та письмовий відзив на позов від неї до суду не надходили. У судове засідання представник служби у справах дітей Чернівецької міської ради не з`явився, матеріали справи місять клопотання про розгляд справи без участі їх представника, проти задоволення позову не заперечують. У відповідності до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи не здійснювалося. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що у сторін по справі [PERSON] та [PERSON] є неповнолітній син, [PERSON] , що підтверджується свідоцтво про народження серія [NUMBER] (а.с.6). Також в матеріалах справи міститься завірена копія рішення Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області, де зазначено визначене місце проживання малолітнього [PERSON] [INFO] за місцем проживання батька [PERSON] [INFO] , за адресою [ADDRESS] . (а.с.5). З матеріалів справи також вбачається, що позивач по справі [PERSON] взятий на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою проживання: [ADDRESS] .(а.с 9) Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів. Поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ухвалою суду від 06 березня 2023 року в порядку витребування доказів було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] та витребувано у Державної прикордонної служби України, інформацію щодо перетину державного кордону України відповідачкою по справі [PERSON] . Згідно наданої інформацію від Державної прикордонної служби України від 22.03.2023 року [PERSON] перетнула державний кордон 30.12.2022 року (а.с.45). Нормами ч 1, ч. 2 ст. 161 СК України передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей (ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Принцип статті 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що випливає як зі змісту статті 141 Сімейного кодексу України, Так зі змісту Конвенції про права дитини, тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, рівно як і батько дитини, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини батьки можуть реалізувати свої права шляхом домовленості між собою щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Враховуючи всі обставини справи в сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дітей, враховуючи вік дітей, приймаючи до уваги особисті якості матері та батька, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, та довідку про доходи позивача, інші обставини, суд вважає, що місцем проживання дітей слід визначити за місцем проживання батька, що буде відповідати їхнім інтересам та вимогам закону. При цьому визначення місця проживання дітей з батьком не позбавляє матір права виховувати дітей, утримувати їх та спілкуватися з ними, а батько не повинен чинити матері у цьому перешкод. Отже, за встановлених обставин, суд вважає, що позов слід задовольнити.

Outcome: approved