Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою в сумі 250315,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 квітня 2021 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики грошових коштів, за яким [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в розмірі 9500,00 доларів США, що еквівалентно 250315,00 грн, про що було складено письмову розписку, за якою відповідач зобов`язувався повернути кошти до 24 травня 2021 року, однак вказані кошти повернуті не були. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 753/24469/21, призначено справу до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи в судове засідання на 04 квітня 2023 року. 04 квітня 2023 року розгляд справи відкладено на 09 травня 2023 року. 11 квітня 2023 року від позивача надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача 9 500,00 доларів США неповернутої позики, без конвертації заборгованості з доларів США у гривні. 09 травня 2023 року уточнена позовна заява прийнята судом до розгляду. 09 травня 2023 року розгляд справи відкладено на 24 травня 2023 року. Відповідач у судові засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення процесуальних документів та повісток про виклик за його останнім відомим зареєстрованим місцем проживання рекомендованим листом з повідомленням про вручення, які повернулися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім цього відповідач повідомлявся про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Інформація про стан розгляду справи викладалась у відповідних процесуальних документах - ухвалах суду, які, відповідно до приписів Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень України оприлюднювались у цьому Реєстрі. Окрім того інформація про стан дату і час розгляду справи була розміщена на офіційному веб-сайті Судової влади України. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Судом встановлено, що 24 квітня 2021 року [PERSON] склав розписку, відповідно до змісту якої отримав в борг від [PERSON] 9500 доларів США, які зобов`язався повернути [PERSON] до 24 травня 2021 року. У судовому засіданні судом було оглянуто оригінал зазначеної розписки та встановлено відповідність наявної в матеріалах справи копії розписки її оригіналу. Як пояснив позивач, у встановлений розпискою строк відповідач суму боргу не повернув, що і зумовило звернення позивача із цим позовом до суду. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Згідно з ст. ст. 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як передбачено ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідачем зобов`язання належним чином не виконано і станом на день звернення позивача до суду з позовом суми позики не повернута. Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Доказів сплати суми боргу відповідачем суду не надано. Як виклав Верховний Суд у своїй постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 301/2052/18, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України. При цьому, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечать чинному законодавству. Аналогічні висновки викладені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц та від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц. Велика Палата Верховного суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761 /12665/14-ц висловила свою правову позицію, яка полягає в тому, що у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, які підлягають задоволенню, оскільки відповідач свої зобов`язання у встановлений сторонами строк не виконав, борг за розпискою не повернув та доказів на спростування доводів позовних вимог не надав. Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 503,20 грн.

Outcome: approved