Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-16 00:00:00

Акціонерне товариство «Альфа Банк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк» звернулося до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив право вимоги за кредитним договором № 11306071000 ПАТ «Дельта Банк». 09 грудня 2019 року між АТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого права вимоги за кредитним договором №11241192000 були відступлені на АТ «Альфа-Банк». Згідно вищезазначеного договору відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 11241192000, що було укладено між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , на користь АТ «Альфа-Банк». Так, між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №11241192000, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 195 000 швейцарських франків. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено іпотечний договір, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, a саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 64,90 кв.м., шо знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Банк в повному обсязі виконав свої зобов`язання за договором. Разом з тим, відповідач належним чином не виконував умови договору, в зв`язку з чим за ним станом на 01.06.2021 року утворилась заборгованість у розмірі 560 231,22 швейцарських франків, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 185 174,48 швейцарських франків та заборгованості за відсотками у розмірі 375 056,74 швейцарських франків, що в перерахунку в національну валюту України складає 18 574 325,56 грн. Оскільки, відповідач свої зобов`язання не виконує належним чином, позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості перед позивачем за кредитним договором №11241192000 від 26.10.2007 року, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 64,90 кв.м., шо знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом реалізації її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою вартістю, що буде встановлена на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, проси в суд їх задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити у задоволені позову, з підстав викладених у відзиві та позов та письмових поясненнях. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як зазначає позивач, 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив право вимоги за кредитним договором № 11306071000 ПАТ «Дельта Банк». 09 грудня 2019 року між АТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого права вимоги за кредитним договором №11241192000 були відступлені на АТ «Альфа-Банк». Згідно вищезазначеного договору відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 11241192000, що було укладено між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , на користь АТ «Альфа-Банк». Так, між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №11241192000, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 195 000 швейцарських франків. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено іпотечний договір, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, a саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 64,90 кв.м., шо знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, між АКІБ «УкрСиббанк», [PERSON] і [PERSON] було укладено договір поруки № 153328 від 26.10.2007 року. Банк в повному обсязі виконав свої зобов`язання за договором. Разом з тим, відповідач належним чином не виконував умови договору, в зв`язку як вказує позивач за [PERSON] утворилась заборгованість, що станом на 01.06.2021 року становить 560 231,22 швейцарських франків, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 185 174,48 швейцарських франків та заборгованості за відсотками у розмірі 375 056,74 швейцарських франків, що в перерахунку в національну валюту України складає 18 574 325,56 грн. При цьому, як вбачаєтьсчя з матеріалів справи, 15 серпня 2011 року, заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва у справі № 2-970/2011 було задоволено позов АКІБ «УкрСиббанк» до [PERSON] та стягнуто заборгованість за кредитним договором солідарно з [PERSON] та [PERSON] . За результатом апеляційного перегляду вказаного заочного рішення, воно було залишене без змін. У касаційному порядку заочне рішення не оскаржувалося. 08 грудня 2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, за яким було відчужене і право вимоги за кредитним договором до [PERSON] 07 листопада 2012 року, рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі № 02/2-7941/2012 було задоволено позов [PERSON] до АКІБ «УкрСиббанк» та визнано припиненим Договір поруки №153328 від 26.10.2007 року та визнано припиненими зобов`язання за вказаним договором поруки. В подальшому, вказане рішення було оскаржене в апеляційному порядку ПАТ «Дельта Банк», до якого перейшло право вимоги за кредитним договором у відповідності до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. 19 грудня 2013 року, Апеляційний суд міста Києва відмовив у задоволенні вказаної апеляційної скарги ПАТ «Дельта Банк». В подальшому, 24 липня 2013 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В. було вчинено виконавчий напис, який був зареєстрований в реєстрі за№ 1787, про звернення стягнення на предмет іпотеки за заявою ПАТ «Дельта Банк» про вчинення виконавчого напису. 14 жовтня 2014 року, рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/10589/14-ц було задоволено позов [PERSON] до ПАТ «Дельта Банк» та визнано виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В. 24 липня 2013 року (зареєстрований в реєстрі № 1787) таким, що не підлягає виконанню. В подальшому, за результатами апеляційного оскарження, Апеляційним судом м. Києва було винесено рішення від 19 лютого 2015 року, яким апеляційна скарга ПАТ «Дельта Банк» була задоволена частково в частині розподілу витрат, при цьому дане рішення ще раз підтверджено визнання виконавчого напису вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В. 24 липня 2013 року (зареєстрований в реєстрі № 1787) таким, що не підлягає виконанню. ПАТ «Дельта Банк» зверталося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішенням Дарницького районного суду м. Києва 14 жовтня 2014 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року, однак ухвалою від 18 липня 2019 року, Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду виніс ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження та визнав підстави для поновлення процесуального строку на касаційне оскарження рішень неповажними. У вересні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до Оболонського районного суду м. Києва з заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу дубліката виконавчого листа по цивільній справі № 2-970/2011 за позовом АКІБ «УкрСиббанк» до [PERSON] та [PERSON] 05 грудня 2016 року суд відмовив у задоволенні заяви ПАТ «Дельта Банк», з огляду на те, що рішення у справі № 2-970/2011 було винесене ще 15 серпня 2011 року. При цьому, Київським апеляційним судом було встановлено, що ПАТ «Дельта Банк» приймало участь у апеляційному перегляді рішення Оболонського районного суду м. Києва, як процесуальний правонаступник АКІБ «УкрСиббанк», відповідно вже 06 лютого 2012 року ПАТ «Дельта Банк» було відомо про наявність у нього всіх прав та обов`язків позивача у справі, в тому числі прав стягувача. Відповідно до ч. 4 та ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до п. 4.2. Договору іпотеки № 68256 від 26.10.2007 р., укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; позасудового врегулювання у відповідності до умов цього Договору та Закону України «Про іпотеку», з інших передбачених законодавством України підстав. Таким чином, станом на момент укладення Договору № 2098/К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 29 грудня 2019 року, за яким відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором від ПАТ «Дельта Банк» до АТ «Альфа Банк», у ТОВ «Дельта Банк» було відсутнє право вимоги до [PERSON] , в тому числі було відсутнє і право звернення стягнення на предмет іпотеки, про що ПАТ «Дельта Банк» не могло не знати, оскільки ПАТ «Дельта Банк», будучи процесуальним правонаступником АКІБ «УкрСиббанк» у справі № № 2-970/2011 та відповідно стягувачем, згідно ст. 37 ЦПК України, якому з 06 лютого 2012 року було достеменно відомо про наявність рішення від 15 серпня 2011 року, при цьому ПАТ «Дельта Банк» не скористалося своїм правом реалізації вказаного рішення та стягнення на його підставі коштів з відповідача. Також, ПАТ «Дельта Банк» було обізнане про визнання рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/10589/14-ц виконавчого напису вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В. 24 липня 2013 таким, що не підлягає виконанню, а також про набрання цим рішенням законної сили та відмову Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду у відкритті касаційного провадження у справі 753/10589/14-ц. Крім того, ПАТ «Дельта Банк» не було реалізовано передбачене п. 4.2 Договору іпотеки № 68256 від 26.10.2007 року, право звернення стягнення на предмет іпотеки в межах строків позовної давності. Пунктом. 4.2 Договору іпотеки № 68256 від 26.10.2007 року, передбачене позасудове врегулювання спорів, відповідно до п. 5.2 вказаного договору, на підставі окремого договору або отримання Іпотекодержателем права на продаж предмету іпотеки на підставі окремого договору, може бути передано Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, при цьому жодного окремого договору між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] не було укладено. Крім того, відповідно до відповіді Національного банку України від 20 березня 2019 року № 20-0007/15262 наданої на заяву [PERSON] , у останнього відсутні будь-які кредитні заборгованості перед банками України. Тобто, на момент укладення договору № 2098/К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 29 грудня 2019 року, за яким ПАТ «Дельта Банк» відступив право вимоги за кредитним договором на користь АТ «Альфа Банк», згідно даних кредитного реєстру, відсутня інформація про кредитні заборгованості [PERSON] перед банками України, що підтверджує, що у ПАТ «Дельта Банк» були відсутні права вимоги до відповідача за кредитним договором, які воно могло відступити за вказаним договором про відступлення права вимоги. Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у Постанові від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, відповідно до п. 1 ч. ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 цієї ж статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом в судовому засіданні, Договір № 2098/К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 29 грудня 2019 року було укладено ПАТ «Дельта Банк» як особою, яка не володіє правом вимоги, відповідно ПАТ «Дельта Банк» не було кредитором і права кредитора в зобов`язанні не перейшли до набувача - АТ «Сенс Банк». Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України у разі відмови в задоволені позову покладаються на позивача.

Outcome: dismissed