Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

Позивач 02 листопада 2017 року звернувся до суду з позовом, який в подальшому неодноразово уточнював та в останній редакції уточненого позову (т.1 а.с.204-207) просить суд: встановити факт його проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу з грудня 2004 року по грудень 2014 року; здійснити поділ сумісно нажитого майна, визнавши за ним право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , вартістю 56343 грн.; стягнути грошову компенсацію за витрати витрачені на ремонт квартири та покупку меблів у розмірі 7590 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ 213279 грн.; стягнути з відповідача на його користь судові витрати немайнового характеру в розмірі 640 грн., майнового характеру в розмірі 2696,22 грн., судовий збір про забезпечення позову в розмірі 352,40 грн. В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач зазначив, що з грудня 2004 року до першої половини грудня 2014 року включно, він фактично проживав із відповідачем. Спочатку вони декілька років наймали квартиру. В 2007 році була придбана однокімнатна квартира, в якій був спільно з відповідачем зроблений ремонт та яка у грудні 2011 року була продана. У травні 2012 року була придбана трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку було оформлено на відповідача, але вони продовжили наймати квартиру, оскільки у цій виконувався ремонт. Весь час, тобто із грудня 2004 року до першої половини грудня 2014 року, вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, за взаємною згодою розпоряджались заробітком, робили ремонт спочатку в однокімнатній квартирі, а потім у новій - трикімнатній. Оскільки шлюб між ними не був зареєстрований, зазначені факти підтверджують документи, долучені до матеріалів справи (квитанції про оплату комунальних послуг, перекази грошових коштів, квитанції про оплату меблів та побутової техніки, численні фото). Таким чином, позивач вважає, що за час спільного проживання, вони з відповідачем набули спільне майно: трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , а також кошти вкладені у ремонт квартири з покупкою меблів у розмірі 15180 доларів США, що еквівалентно курсу НБУ 213279 грн. Так, на даний час угоди про добровільний поділ спільного майна між позивачем та відповідачем не досягнуто, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом. 14 лютого 2018 року відповідач надала до суду відзив на позов, надалі 07 червня 2018 року відзив на уточнений позов (т.1 а.с.79-84,137-143), в яких послалась на відсутність підстав для задоволення пред`явлених позивачем позовних вимог, зазначивши при цьому, що знайома з позивачем із початку 2004 року, а в кінці 2004 року вони почали зустрічатись. Починаючи з березня 2005 року вона переїхала до орендованої квартири на [ADDRESS] , де проживала одна до березня 2007 року (до моменту покупки в 2007 році власної однокімнатної квартири [ADDRESS] ). Зазначила, що у їхніх з позивачем відносинах не було ознак, притаманних сім`ї: ані спільного бюджету, ані прав і обов`язків як у чоловіка і дружини. На кошти від продажу однокімнатної квартири, кошти, які надала їй мати з бабусею, кошти, які вона позичила у знайомого [PERSON] , 28 травня 2012 році вона придбала трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позивач не порушував питання про перевід на нього прав покупця на 1/2 частину спірної квартири за договором купівлі-продажу, оскільки він не надавав гроші на її покупку. Тому право власності на квартиру було оформлено тільки на її ім`я. Наголошувала на тому, що спірне майно квартира [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю, а є її особистою власністю, оскільки придбана за власні кошти, а не за спільні сумісні кошти і не в результаті спільної праці з позивачем. Вважає, що грошова компенсація у сумі 7590 доларів США, яку просить стягнути позивач, необґрунтована і останнім не доведена. Розмір витрат не підтверджений належними і допустимими доказами по справі (відсутній розрахунок). Також зазначила, що позивачем пропущений трирічний строк звернення до суду з позовними вимогами без поважних причин, що є підставою для відмови у позові. Позивач, у свою чергу, надав відповідь на відзив, у якій зазначив, що не погоджується із доводами відповідача викладеними у відзиві, оскільки відповідач не зазначила, що вони після покупки однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , почали проживати разом та на час проведення ремонту у новій квартирі в період з 2007 року по вересень 2008 року наймали квартиру за адресою: [ADDRESS] . Звертав увагу суду на те, що з грудня 2004 року по середину грудня 2014 року він проживав однією сім`єю з відповідачем, між ними були усталені відносини, що притаманні подружжю: вели спільне господарство, піклувались один про одного, мали спільний бюджет та побут, спільно несли витрати, пов`язані з ремонтом та утриманням житла тощо. Окрім того, зазначив, що вони разом з відповідачем приймали рішення про продаж однокімнатної квартири в грудні 2011 року та покупку в 2012 році спірної трикімнатної квартири, що він особисто виконував ремонт у спірній квартирі, що можуть підтвердити свідки, а також підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (т.1 а.с.149-150). Відповідач надала до суду заперечення проти відповіді на відзив, в яких наголосила на тому, що квартиру за адресою: [ADDRESS] вона придбала у квітні 2007 року за власні кошти. Квартира була у жилому стані та не потребувала ремонту, а наприкінці літа вона переїхала до неї жити. У період із травня по серпень позивач запропонував пожити у його сестри за адресою: [ADDRESS] , проти чого вона не заперечила, оскільки сестра позивача на той час проживала та працювала в м. Москва Російської Федерації, але зауважила, що у їхніх з позивачем відносинах не було ознак притаманних сім`ї: ані спільного бюджету, ані прав і обов`язків як у чоловіка і дружини. Окрім того, зазначила, що вона самостійно приймала рішення щодо розпорядження своїм майном у 2011 році та на момент покупки спірної квартири у травні 2012 року вона не проживала однією сім`єю з позивачем, що можуть підтвердити свідки (т.1 а.с.188-189). За заявою позивача, ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.06.2018 року, було забезпечено позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.163,166). 09 листопада 2018 року згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на підставі розпорядження керівника апарату суду від 09.11.2018 року у зв`язку із закінченням строку повноважень судді Євтушенка О.І. зазначена справа надійшла у провадження судді Чернової Н.В.(т.1 а.с.185-186). 14 травня 2020 року згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на підставі розпорядження керівника апарату суду від 14.05.2020 року у зв`язку з перебуванням судді Чернової Н.В. у відпустці по вагітності і пологам зазначена справа надійшла у провадження судді Попова В.В. (т.2 а.с.30-31). Позивач у судових засіданнях позовні вимоги підтримував у повному обсязі з підстав зазначених в уточненій позовній заяві. Відповідач у судових засіданнях заперечувала проти задоволення позовних вимог, а 05 грудня 2022 року надала до суду клопотання про закінчення судового розгляду без її участі та просила долучити до матеріалів справи письмову промову у судових дебатах, згідно якої заперечувала проти задоволення позову повністю з підстав, викладених у відзиві на позов і відповіді на заперечення позивача. Крім того, відповідач зазначила, що між позивачем і нею були дружні і ділові стосунки, що наявні в матеріалах справи фотографії свідчать лише про її з позивачем знайомство і проведення разом вільного часу, проти чого вона не заперечує, але вони не підтверджують факту спільного проживання, а саме ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, придбання спірного майна внаслідок спільної праці тощо. Також звертала увагу суду на те, що матеріали справи не містять жодних доказів того, де позивач працював на час покупки спірної квартири і який мав дохід. Натомість, вона надала до суду письмові докази, які підтверджують її дохід і джерело коштів на покупку спірної квартири. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що у 2012 році вони з братом [PERSON] продавали трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , що позивач та відповідач приходили дивитись квартиру, домовлялись про ціну та дату укладення угоди. Договір купівлі-продажу укладався у нотаріуса Кульбіди на площі Артема. Зазначив, що грошові кошти за квартиру у холі нотаріальної контори йому передавав саме позивач, а договір купівлі-продажу було оформлено на ім`я відповідача, хоча був присутній і позивач, що позивач і відповідач є чоловіком та дружиною він здогадувався. Також показав, що квартира, яку він продавав була без ремонту. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що позивач це її друг, що відповідача вона також знає з грудня 2004 року, яку позивач привів у їх компанію та представив як дівчину, знає, що позивач та відповідач проживали однією сім`єю з 2004 року по 2014 рік, бо вони дружили сім`ями. Знає зі слів сторін, що в 2007 році вони купили однокімнатну квартиру на мкр. Східному-1, а в травні 2012 року купили трикімнатну квартиру по [ADDRESS] , в якій позивач потім робив ремонт, а її чоловік та їхні друзі допомагали йому. Зазначила, що в гостях у них була один раз на новосілля та ще один раз, але коли не пам`ятає. Пояснила, що вона впевнена, що сторони у справі проживали разом, що це була сім`я, оскільки вона так вирішила, дивлячись на характер їх відносин. У компанії позивач представляв відповідача як свою дівчину. Позивач і відповідач разом приходили у їх компанію, зустрічались і спілкувались з усіма друзями на святах. Чи був у них спільний бюджет - достеменно не знає. На чиї кошти куплена трикімнатна квартира, думає що за кошти обох. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що є рідною матір`ю відповідача та з її слів дізналась, що позивач претендує на спірну квартиру, однак зауважила, що ця квартира належить лише відповідачу, оскільки вона особисто надавала дочці 5000 доларів США на покупку цієї трикімнатної квартири по [ADDRESS] , а решту грошей на покупку квартири передала бабуся відповідача. Так, вона хотіла оформити квартиру на себе, а потім подарувати чи заповісти дочці, але дочка відмовилась. Свідок пояснила, що після покупки однокімнатної квартири, дочка почала накопичувати кошти на більшу квартиру, гроші зберігала у неї, тобто у батьків удома. Позивач і її дочка однією сім`єю ніколи не проживали. Знає, що дочка допомагала позивачу у правових питаннях, а він допомагав її дочці робити ремонт у спірній квартирі, а також знаючи, що позивач робить ремонти, вона запросила його робити ремонт у неї на дачі, за що особисто давала йому грошові кошти. Також зазначила, що знає, що відповідач певний час проживала у квартирі сестри позивача, але з ким не пам`ятає, бо там не була. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що знає позивача біля 20 років, що у 2004 році він у себе на дні народження представив відповідача як свою дівчину та з того моменту сторони почали проживати разом. Вона тісно дружила зі сторонами та вони разом їздили на відпочинок. Знає, що позивач з відповідачем спочатку у 2007 році купили однокімнатну квартиру, де разом проживали, а потім, у 2012 році, купили трикімнатну квартиру по [ADDRESS] , де позивач робив ремонт. В гостях у позивача з відповідачем була двічі, один раз в однокімнатній квартирі в 2008 році, інший в трикімнатній квартирі на новосілля. На питання відповідача, стосовно того, де працював позивач із грудня 2002 року по грудень 2014 року, показала, що він фізична особа-підприємець, робив ремонти, але де конкретно працював, не знає, які мав доходи також не знає. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що він є рідним батьком відповідача. Знає позивача як знайомого своєї дочки, у якої з ним були деякі тимчасові стосунки, але сімейними їх назвати не можна, у них не було спільного господарства та спільного бюджету. Дочка працювала юристом і накопичувала власні кошти на покупку квартири, заробіток позивача був періодичним. Грошові кошти на покупку трикімнатної квартири дочка накопичувала сама, а також надавали вони з дружиною та мати його дружини. У той час коли робився ремонт в 1-кімнатній та 3-кімнатній квартирах дочка проживала то з ними, то з позивачем, з яким у неї були нормальні та хороші відносини. Позивач приходив до них у гості на свята, однак чоловіком його дочки не був як юридично, так і фактично. Знає, що меблі та побутову техніку у спірну квартиру купувала його дочка, а позивач робив ремонт у спірній квартирі разом з іншими людьми, які займаються ремонтами. Також знає, що влітку 2014 року у позивача та відповідача припинились відносини. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що позивач це його хрещений батько та хрещений батько його сина, що у 2004 році позивач привів відповідача у їх компанію. Вони часто ходили на свята до друзів, їздили на турбазу. Особистої квартири у них не було. Жили на той час, у 2004 році у сестри позивача [PERSON] по [ADDRESS] . Потім він дізнався, що сторони купили однокімнатну квартиру на мкр. Східний-1, де позивач робив ремонт, а він допомагав. В однокімнатній квартирі після ремонту він був один раз на новосіллі. Далі дізнався, що в 2012 році сторони купили трикімнатну квартиру, де позивач також робив ремонт, а він допомагав. Позивач за спеціальністю будівельник, вміє робити ремонти. За чиї кошти купувалась квартира, здійснювався ремонт та купувались меблі він достеменно не знає, вважає, що за спільні кошти. Зазначив, що завжди коли вони компаніями зустрічались із друзями на відпочинку, він спостерігав між сторонами теплі відносини та вважає, що вони проживали однією сім`єю. Знає, що позивач з відповідачем розсталися у грудні 2014 року. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що відповідача знає з 2002 року, а позивача з 2004 року, що вони познайомились десь у 2003 році. Знає зі слів відповідача, що між сторонами були виключно ділові відносини, що позивач робив у відповідача ремонт, а вона сплачувала за його послуги. Пам`ятає, що квартиру на мкр. Східному-1 відповідач купила собі на свій день народження на свої заощадження, а вона часто була в гостях у тій квартирі, бувала і з ночівлею, позивача та його речей у квартирі вона ніколи не бачила. Знає, що десь у 2012 році відповідач купила трикімнатну квартиру по [ADDRESS] за свої заощадження та за позичені кошти, а влітку 2014 року сторони припинили будь-які відносини. Також зі слів відповідача знає, що вона представляла інтереси сестри позивача. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що знає відповідача з 2004 року. Вона працювала юристом, займалась регресом, зустрічались з відповідачем у судах, дуже здружились. В 2007-2008 роках познайомилась з позивачем, якого відповідач представила його як свого знайомого. З того часу вона вважала, що між сторонами ділові стосунки. Чула від відповідача, що вона допомагала позивачу з юридичних питань. Знає, що після розлучення з чоловіком в 2004 році, відповідач довгий час накопичувала кошти на власну квартиру. Так, вона спочатку придбала однокімнатну квартиру, а потім купила трикімнатну квартиру на [ADDRESS] , за кошти від продажу однокімнатної квартири та кошти, що давали їй мати і бабуся. Зазначила, що відповідач до неї також зверталась за грошима у 2012 році, оскільки їй не вистачало на покупку спірної квартири, але в неї такої суми не було, тому відповідач звернулась до [PERSON] , якого свідок також знає. Свідок пояснила, що особисто неодноразово бувала у відповідача вдома на мкр. Східному, а потім на [ADDRESS] . Позивача і його речей там не було. Вважає, що сторони однією сім`єю не проживали, між ними були більш ділові відносини. Знає, що вони перестали спілкуватись влітку 2014 року. В той час відповідач прийшла до неї у гості з хлопцем на ім`я [PERSON] , який зараз є її чоловіком. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що відповідача знає приблизно з 2003 року. На той час вона працювала у Фонді соціального страхування та вони часто зустрічались у судах. Точно не пам`ятає, десь у 2004-2005 роках, після звільнення з Фонду, запропонував відповідачу працювати у нього в офісі, на що остання погодилась. Знає, що відповідач у 2005 році знімала квартиру в районі пл. Артема, оскільки декілька разів підвозив її додому і заходив до приміщення. Потім вона купила однокімнатну квартиру на мкр. Східному, де він також був декілька разів особисто. На покупку однокімнатної квартири він давав відповідачу гроші у борг, які вона через деякий час повернула. Угоду письмово не укладали. В квартирах він ані самого позивача, ані його речей не бачив. Позивача свідок бачив пару раз, коли той заходив до офісу до відповідача. З її слів, він був представником свого батька у суді, а відповідач допомагала позивачу з правових питань. Весною, 2012 року відповідач звернулась до нього з проханням позичити їй гроші на покупку трикімнатної квартири на [ADDRESS] та її ремонт, оскільки їй не вистачало. У зв`язку з тим, що сума не маленька, він наполіг на складанні договору позики (оригінал договору надав суду для огляду), за яким відповідач повністю віддала борг у 2020 році. На думку свідка, позивач з відповідачем однією сім`єю не проживали. На допиті інших свідків сторони у справ не наполягали. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України. Нормами ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до п. 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кіган проти Ірландії» №16969/90 від 26.05.1994 року «…поняття «сім`я» не обмежується виключно відносинами, заснованими на шлюбі і може включати інші de factо «сімейні узи», коли сторони живуть спільно поза шлюбом…». Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно відповідно до ст. 74 СК України. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 СК України. В силу приписів ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб, а також враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності допускається на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку (ч. 4 ст. 71 СК України). Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд за заявою особи може встановити факт проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, при цьому у випадку наявності спору про право такі справи мають розглядатися в порядку позовного провадження, що також кореспондується з п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення». Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнавши конкретно в який період це мало місце. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15.07.2020 року по справі №524/10054/16. Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання позивачем коштів на рахунок відповідача, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 15.08.2019 року у справі №588/350/15-ц. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12.12.2019 року у справі №466/3769/16, від 27.02.2019 року у справі №522/25049/16-ц, від 11.12.2019 року у справі №712/14547/16-ц, від 24.01.2020 року у справі №490/10757/16-ц, від 11.02.2021 року у справі №158/431/19, від 08.12.2021 року у справі №531/295/19. Як роз`яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою власністю дружини, чоловіка є майно, зокрема набуте нею, ним до шлюбу. За змістом п. 3 ч. 1 цієї статті особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування в силу ч. 2 ст. 78 ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю повинен установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці, джерело коштів, за які таке майно було набуте. Так, судом установлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 27.03.2007 року, відповідач 27 березня 2007 року придбала однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.85-88). Факт купівлі відповідачем зазначеної однокімнатної квартири позивачем у судовому засіданні не оспорюється. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 28.05.2012 року, відповідач 28 травня 2012 року придбала трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.88-91). Зі змісту п. 1.3 даного договору убачається, що покупець [PERSON] на момент посвідчення договору не перебуває у фактичному або юридично зареєстрованому шлюбі та купує майно на свої особисті грошові кошти. Згідно пункту 2.3 договору продавці одержали сам на сам від покупця, [PERSON] , готівкою обумовлену у цьому договорі суму за квартиру під час укладання цього договору. Зазначений договір є чинним, ніким не оспореним. Так, матеріали справи містять письмові докази, які підтверджують джерело доходів відповідача, а саме: довідки про доходи з місць роботи за період з 30 грудня 2002 року по 03 липня 2006 року та за період з 01 лютого 2009 року по 31 грудня 2014 року, а також з центру зайнятості про отримання допомоги за період із липня 2006 року по жовтень 2006 року включно (т.1 а.с.92,93,127). Разом з тим, відповідно до договору позики від 30.04.2022 року, укладеного між відповідачем у справі [PERSON] та [PERSON] , останнім було передано відповідачу у безвідсоткову позику готівкою 8000 доларів США, що було еквівалентно 64152 грн. (т. 1 а.с.213-214). Згідно п. 1.2. укладеного договору, позику за ним відповідач брала в особистих інтересах, з метою покупки власної квартири. Справжність укладання договору позики і виконання його зі сторони відповідача було підтверджено показаннями свідка [PERSON] , допитаного у судовому засіданні. Надані позивачем спільні з відповідачем фотографії не беруться судом до уваги як докази, оскільки не підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, а встановлюють лише факт їхнього знайомства, спільного відпочинку та проведення часу. Разом з тим, суд не приймає до уваги надані позивачем копію листування з електронної пошти та скріншоту з телефону (т. 1 а.с.120,147), оскільки позивач не надав до суду джерело походження даного листування, що негативно впливає на його достовірність. Так само, суд не приймає до уваги аудіозапис телефонної розмови на диску, наданий позивачем, оскільки він є недопустимим доказом і не підтверджує факт, що голос на аудіозаписі належить саме відповідачу, а клопотань про призначення фоноскопічної експертизи сторонами заявлено не було. При цьому, відповідач у відзиві на позов наголошувала на тому, що аудіозапис є недостовірним. До показань свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] суд поставився критично, оскільки як вони зазначали, що у спірній квартирі після здійснення в ній ремонту вони були один раз на новосілля та можливо ще, але точно не пам`ятають, а багато обставин знають зі слів позивача та загалом інформацію про обставини особистого життя сторін отримували під час спільних прогулянок, відпочинків та спілкування на святах. \~\~\~\~\~\~ Суд також критично ставиться до показань допитаного в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] і не приймає їх до уваги, оскільки такий суду показав, що спірну квартиру він продавав позивачу і що саме останній передавав гроші за квартиру йому і брату, однак ці показання суперечать дослідженим у судовому засіданні письмовим доказам, зокрема, п. 2.3. договору купівлі-продажу від 28.05.2012 року. Разом з тим, суд зазначає, що вартість майна, включеного позивачем до грошової компенсації витрат на ремонт і покупку меблів, взагалі визначена позивачем на власний розсуд, яка ані до початку судового розгляду, ані в ході судового розгляду належними доказами не доведена. Самі по собі копії квитанцій та чеків про оплату товару (т.1 а.с.6-28,108-110) не містять достатньої ідентифікуючої інформації, зокрема, інформації, що будівельні матеріали були придбані за спільні кошти та для ремонту саме спірної квартири, позаяк позивачем не було додано до матеріалів справи товарно-транспортних накладних або інших доказів про купівлю ним та доставку будівельних матеріалів, меблів або інших предметів саме за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим суд не приймає їх до уваги. Отже, суд приходить до висновку, що встановлені в судовому засіданні обставини, які підтверджені обсягом наявних доказів, свідчать про не доведеність позивачем факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем у період з грудня 2004 року до грудня 2014 року, ведення протягом вказаного періоду спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, так само як і те, що позивач надавав гроші на покупку спірної квартири, здійснення у ній ремонту та купівлі меблів. Таким чином, за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені 74 СК України, вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою та його поділ. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Щодо заяви відповідача про застосування до даних правовідносин загальних строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Частиною 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15-ц, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску. Так, оскільки суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову у їх задоволенні у зв`язку з цим, правові підстави для застосування позовної давності у суду відсутні. Разом з тим, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати, понесені позивачем суд залишає за останнім. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed