Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

Позивачка, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому, просить суд: збільшити розмір аліментів та стягнути з боржника [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 3 000, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 21.08.2010 між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, від якого у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . На день звернення до суду із позовною заявою шлюбні відносини між сторонами припинилися та син перебуває на утриманні у позивача. Відповідач свої батьківські обов`язки не виконує, добровільно аліменти не сплачує, що стало підставою для звернення до суду із позовом про стягнення аліментів. Так, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22.10.2012 позовну заяву було задоволено та постановлено рішення про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 , що становить 600 гривень у твердій грошовій сумі на місяць. З метою примусового виконання рішення суду було відкрито виконавче провадження. Однак, не зважаючи на примусове виконання рішення суду та відкрити виконавче провадження, відповідач ухиляється від своїх батьківських обов`язків щодо сплати аліментів, що безумовно призводить до порушення прав та інтересів неповнолітніх дітей та ставить питання щодо збільшення розміру аліментів. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23.01.2023 відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та визначено відповідні строки. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідач не отримав, а конверт повернувся до суду із відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Позивачка копію ухвали про відкриття провадження у справі отримала 23.01.2023, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. Відповідачем до суду відзиву на позовну заяву подано не було, позивачкою додаткових пояснень та доказів також до суду подано не було. Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б). Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, однак, відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.08.2010 по 29.03.2013, який було розірвано рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29.03.2013 (а.с.8). Під час шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03.03.2011 (а.с.4). [PERSON] разом із неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою ЖБК «Буревісник-2» від 26.11.2022 (а.с.10). Згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22.10.2010 у справі № 2604/20982/12 позов [PERSON] про стягнення аліментів задоволено. Постановлено стягнути з [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Києва, непрацюючого, аліменти на користь [PERSON] на утримання сина - [PERSON] , [INFO] в розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи з 24.09.2012 і до досягнення дитиною повноліття. Статтею 51 Конституції України та ст.180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до статті 3 Закону України «Про охорону дитинства» всі діти на території України, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я та народження дітей і їх батьків (чи осіб, які їх замінюють) або будь-яких інших обставин, мають рівні права і свободи, визначені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню в рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 22.10.2012 у справі № 2604/20982/12, суд виходив із розміру заявленого позивачем, проти якого не заперечував відповідач, прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, рівності обов`язку батьків щодо утримання дитини, матеріального становища сторін на час розгляду справи, та прийшов до висновку, що є підстави для задоволення позовних вимог про стягнення аліментів у розмірі 600,00 грн. При цьому, з часу ухвалення рішення у справі про стягнення аліментів минуло майже одинадцять років, економічна ситуація в країні змінилася та ускладнилася у зв`язку з стрімкою для України девальвацією національної валюти та приведенням вартості усіх послуг, товарів та ресурсів до економічно обґрунтованих, що сталося внаслідок війни, розв`язаної російською федерацією, крім того слід врахувати той факт, що дитина стала дорослішою, та відповідно змінився і обсяг її потреб. З урахуванням встановлених обставин, виходячи з принципу загальної та обов`язкової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, суд приходить до висновку про наявність підстав для збільшення розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на утримання сина - [PERSON] , [INFO] до 3000,00 грн щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття. Саме такий розмір щомісячного грошового забезпечення, з урахуванням грошового забезпечення, яке повинна надавати на утримання дитини його мати [PERSON] є необхідним та достатнім для забезпечення потреб дитини, його фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у випадку задоволення судом позову про зміну розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Таким чином, аліменти у розмірі 3000,00 грн щомісячно з наступною індексацією відповідно до закону, слід стягувати з відповідача, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд, керується положенням ст. 141 ЦПК України, відповідно із відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved