Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

У вересні 2020 позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] в якому просить стягнути грошові кошти у розмірі 50000,00 доларів США у рахунок погашення боргу за розпискою від 10.06.2020 року та 150,00 доларів США - 3% річних; стягнути судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 10510,00 грн. В обґрунтування позову позивач вказувала, що 10.06.2020 [PERSON] дала в борг відповідачу грошові кошти у розмірі 50000 доларів США. На підтвердження отримання грошових коштів відповідач написав розписку, за умовами якої відповідач зобов`язався повернути всю суму грошових коштів у строк до 03.07.2020. Проте, коли настав строк повернення грошових коштів за розпискою, відповідач попросив позивача продовжити строк користування грошовими коштами ще на місяць та власноруч 28.07.2020 дописав у розписці, що останній зобов`язується повернути позивачу всю суму грошових коштів наступним чином: 3000 доларів США - в строк до 06.08.2020, 20000 доларів США - в строк до 12.08.2020. На момент подання позовної заяви відповідач не виконав свого зобов`язання щодо повернення коштів за розпискою. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 50000 доларів США у рахунок погашення боргу за розпискою від 10.06.2020 та 150,00 доларів США - 3% річних; стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 10510,00 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23.09.2020 відкрито провадження по справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29.06.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою, до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, до суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність з зазначенням про підтримання позовних вимог на підставі викладеного в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, відзив на позов не подав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Положеннями ч. 2 ст. 1046 ЦК України передбачено, що договір позики є укладеним, зокрема і з моменту передання грошей. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що узгоджується з вимогами положення ч. 1 ст. 1047 ЦК України. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. В постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст. ст. 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи позивачем не надано до суду оригіналу розписки, а в матеріалах справи міститься лише копія розписки, що в свою чергу не є підтвердженням факту наявності боргу. Суд звертає увагу на те, що саме оригінал розписки свідчить про невиконання відповідачем умов договору. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою, не підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed