Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-18 00:00:00

в лютому 2023 року до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області порядку ст.31 ЦПК України надійшла цивільна справа за позовом органу опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачка [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] , відомості про батька дитини записані згідно ч.1 ст. 135 СК України. Відповідачка протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема, 07.06.2022 залишила сина стороннім особам та з цього часу не виявляє бажання щодо повернення їй дитини; не контактує з сином, не цікавиться обставинами його життя, про його стан здоров`я, не утримує дитину матеріально. Враховуючи вказані обставини, позивач з метою найкращого врахування та забезпечення інтересів дитини просив позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , передати його опікунському органу для подальшого влаштування, а також стягнути з відповідачки аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини від усіх видів її заробітку. Представник позивача Костенко В.В. у судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надіслала заяву про розгляд справи без її участі, позов органу опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області підтримала. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, судом, відповідно до ч.ч.7, 8 ст.128 ЦПК України, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи за місцем її реєстрації, про причину неявки суду не повідомила. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, відповідно до вимог ст. ст. 150, 155, 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею освіти, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зазначене узгоджується з положеннями Закону України «Про охорону дитинства», ст.12 якого передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п.2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. При цьому, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» за № 3 від 30.03.2007 року). Вказані фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Водночас, згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції). В рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року та у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року висловлено наступне: оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.20). Запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень був проведений в порядку, передбаченому ст. 135 СК України (а.с.21). Відповідачка [PERSON] протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема, 07.06.2022 залишила сина стороннім особам та з цього часу не виявляє бажання щодо повернення їй дитини; не контактує з сином, не цікавиться обставинами його життя, про його стан здоров`я, не утримує дитину матеріально. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, підтвердивши їх доказами (фактичними даними) з дотриманням вимог ст.ст. 77, 78 ЦПК України. Між тим, відповідачкою не надано жодних доказів, що б вказували на поважність причин невиконання батьківських обов`язків в минулому та докази, що свідчать про її свідоме бажання виконувати ці обов`язки в майбутньому, зміни свого ставлення до дитини. Таким чином, враховуючи викладене, пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , приймаючи до уваги письмовий висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області від 18.12.2022, суд прийшов до висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо її сина, оскільки це буде відповідати інтересам останнього. Відповідно до вимог ч.ч. 4-5 ст. 167 СК України в разі ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини, мають за їхньою заявою баба, дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування. Таким чином, оскільки інші родичі дитини не виявили бажання на передання їм [PERSON] , [INFO] , останнього слід передати на опікування органу опіки та піклування. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Положення ч.ч. 2, 3 ст. 166 СК України передбачають, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Ч.ч. 1, 3 ст. 181, ч. 1 ст. 183 СК України передбачають, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я, матеріальне становище дитини та платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність у платника рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України). Отже, враховуючи вимоги ст.182 СК України, відповідно до наданих доказів, зокрема, наявність у відповідачки іншої дитини (згідно рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15.09.2020 стягуються аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини від усіх видів її заробітку), суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] аліментів на утримання сина в розмірі - 1/6 частки від її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнення аліментів починається з дати подачі позову та припиняється з досягненням дитиною повноліття. При цьому, згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь держави також підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 1 610 грн. 40 коп. (1073 грн. 60 коп. за вимогу про позбавлення батьківських прав, 536 грн. 80 коп. за вимогу про стягнення аліментів (пропорційно розміру задоволених позовних вимог).

Outcome: approved