Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

[PERSON] , (далі - позивачка), звернулась до суду із позовом до [PERSON] , (далі - відповідач), про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, в якому вказала, що з 05.09.2017 року вони перебувають у зареєстрованому шлюбі, в якому в них народилась донька, [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Хоч вони і проживають за однією адресою, але стосунки між ними вже давно перестали бути як у подружжя, на дату звернення до суду між ними повністю припинені сімейні та шлюбні відносини. Спроби налагодити стосунки були невдалими. Позивачка вважає, що подальше спільне життя суперечить особистим інтересам кожного з них, а примирення і подальше спільне проживання та збереження шлюбу - неможливі. Крім того, її рішення щодо розірвання шлюбу є виваженим та категоричним, а відтак вважає, що необхідності надання строку для примирення немає. Також позивачка зазначила, що між сторонами не досягнуто згоди щодо матеріального забезпечення їх доньки, яка перебуває на її утриманні. Вказала, що дату звернення до суду спору про місце проживання дитини та спору про поділ спільного майна між сторонами немає. Враховуючи наведене, позивачка просить суд: 1) розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 05.09.2017 року Макарівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №117; 2) стягнути з відповідача на свою користь на утримання доньки, [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 25% від усіх видів заробітку платника аліментів, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Також просила допустити негайне виконання рішення суду про стягнення аліментів в межах платежу за один місяць. Ухвалою суду від 23.03.2023 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи. Встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Копію ухвали суду від 23.03.2023 року та позовну заяву з додатками відповідач отримав 28.03.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №0800100178806 (а.с.21). 19.04.2023 року у строк встановлений судом, відповідач через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки кохає свою дружину та любить дитину, у зв`язку з чим просив надати строк на примирення. Зазначив також, що обов`язок по утриманню дитини є рівним для обох батьків, а тому він не відмовляється від утриманні своєї доньки, яку і раніше забезпечував матеріально, проте доказів такого утримання не збирав (а.с.22-23). Будь-яких інших заяв та клопотань від сторін не надходило. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що 05.09.2017 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , Макарівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області зареєстровано шлюб, актовий запис №117; прізвище після державної реєстрації шлюбу чоловіка та дружини « [PERSON] » (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 05.09.2017 року, а.с.9). За час перебування у шлюбі у сторін народилась донька, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20.10.2020 року (а.с.11). Як вбачається з довідки про склад сім`ї №401, виданої 01.03.2023 року Макарівською селищною радою (а.с.12), [PERSON] , про те, що за адресою: [ADDRESS] , до складу сім`ї входять: [PERSON] , [INFO] - заявниця; [PERSON] , [INFO] , - чоловік; [PERSON] , [INFO] , - донька. Як вказала позивачка на підставу своїх позовних вимог, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Хоч вони і проживають за однією адресою, але стосунки між ними вже давно перестали бути як у подружжя, на дату звернення до суду між ними повністю припинені сімейні та шлюбні відносини. Спроби налагодити стосунки були невдалими. Позивачка вважає, що подальше спільне життя суперечить її особистим інтересам, а примирення і подальше спільне проживання та збереження шлюбу - неможливі. Також позивачка зазначила, що між сторонами не досягнуто згоди щодо матеріального забезпечення їх доньки. Відповідач у своєму відзиві просив суд надати сторонам строк для примирення, зазначивши про своє бажає зберегти сім`ю. Позивачка ж в позовній заяві, зазначила, що її рішення щодо розірвання шлюбу є виваженим та категоричним, а відтак вважає, що необхідності надання строку для примирення немає. Будь-яких інших заяв та клопотань від сторін не надходило. Між сторонами склались правовідносини, які регулюються СК України. Відповідно до ст. 111 СК України регламентує право суду вжити заходів щодо примирення подружжя. При цьому, як встановлено судом, думка позивачки на момент розгляду справи не змінилась, крім того в позовній заяві вона зазначила, про свою незгоду на примирення, тобто на час перебування справи в суді обставини, які викладені в позовній заяві, не змінилися. Наведені позивачкою аргументи стороною відповідача не спростовані та зводяться до його власного бажання зберегти сім`ю. Аналізуючи наведене, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав про надання строку на примирення, оскільки примирення само собою обумовлює спільне бажання подружжя зберегти сім`ю. На час розгляду позову в суді такої обопільної згоди не досягнуто. Крім того у сторін з моменту відкриття провадження у справі (з 06.03.2023 року), та отриманням відповідачем копії позовної заяви (28.03.2023 року, а.с.21) та до дня розгляду справи було достатньо часу для з`ясування відносин між собою та прийняття відповідного рішення. Статтями 104, 110, 112 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. За частиною 2 статті 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Відповідно до статті 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 11.06.2019 року у справі №605/434/18, а висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов про розірвання шлюбу таким, що підлягає задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, яка наполягає на розірванні шлюбу, а також враховуючи принцип добровільності шлюбу, який є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу. Щодо клопотання відповідача про надання сторонам строку на примирення, слід зазначити також наступне. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Тож, однією із основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, зокрема, особа має право вільно вирішувати питання щодо укладення шлюбу та його збереження, а також розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Згідно із ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Отже, примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Поняття «моральні засади суспільства» діючим законодавством не визначено, а тому при вирішення питання чи не буде надання часу на примирення суперечити моральним засадам суспільства суд має застосовувати положення ст.24 Сімейного кодексу України, яке закріплює вільну згоду жінки та чоловіка на шлюб та заборону примушування жінки та чоловіка до шлюбу. Отже, при категоричній незгоді позивача на примирення, суд має враховувати, що надання такого строку на примирення буде суперечити ст.24 Сімейного кодексу України. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. Вказане узгоджується з правовими позиціями, що були викладені у постановах Верховного Суду від 26.11.2018 року у справі №761/33261/16-ц; від 30.05.2019 року у справі №442/6319/16-ц; від 15.01.2020 року у справі №200/952/18, а висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Отже, враховуючи наведене та встановлені судом обстави, а також незгоду позивачки на примирення, суд не вбачає підстав для надання такого строку. Також між сторонами склались правовідносини, які регулюються ст. ст. 180-183 СК України, якими передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів суд враховує обставини, визначені ст. 182 СК України. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Обов`язок батьків по утриманню дитини до досягнення нею повноліття закріплений також у статті 51 Конституції України. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов про стягнення аліментів таким, що підлягає задоволенню, оскільки достовірно встановлено, між сторонами не досягнуто згоди щодо матеріального забезпечення доньки, відповідач-батько повинен утримувати дитину до досягнення нею повноліття, обставин які б перешкоджали цьому не встановлено, а з урахуванням мінімального розміру аліментів на дитину, а також з врахуванням того, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, розмір заявлених до стягнення аліментів відповідає вимогам закону. Оскільки дане рішення ухвалюється на користь позивачки, яка на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» при подачі позову про стягнення аліментів звільнена від сплати судового збору, тому відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати за позовні вимоги про розірвання шлюбу (а.с.1), слід стягнути з відповідача на користь позивачки. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved