Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

адвокат Посікіра Роман Романович, який діє в інтересах [PERSON] звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про застосування наслідків виконання нікчемного правочину до положень п.1.5 Договору кредиту та страхування №Z60.13061.005542219 від 31.07.2019 та п.п.4.2, 5 Паспорту споживчого кредиту Додатку №1 до Договором кредиту та страхування №Z60.13061.005542219 від 31.07.2019 в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості; зобов`язання банку здійснити перерахунок заборгованості позивача за Договором кредиту та страхування №Z60.13061.005542219 від 31.07.2019; зарахування коштів в сумі 54\~661,00 грн., сплачених на «погашення плати за обслуговування по кредитному договору», в рахунок погашення основного боргу за Договором кредиту та страхування №Z60.13061.005542219 від 31.07.2019. Обґрунтовуючи позов покликається на те, що 31.07.2019 між [PERSON] та Акціонерним товариством «Ідея Банк» було укладено Договір кредиту та страхування №Z60.13061.005542219 від 31.07.2019, відповідно до умов якого банк надав позивачу грошові кошти (кредит) на наступних умовах: сума кредиту 69 543,00 грн., строком кредитування 48 місяців; кінцева дата повернення кредиту 31.07.2023; цільове призначення для власних потреб. Пунктом 1.5 Договору передбачено обов`язок сплати позичальником щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості,\~що визначені\~цим Договором\~та Договором\~комплексного банківського\~обслуговування фізичних\~осіб,\~за надання\~яких встановлена\~плата,\~відповідно до\~п.\~5\~Додатку №1\~як «Інші\~послуги Банку». Однак, обслуговування кредитної заборгованості не являється банківською послугою в розумінні Закону України «Про банки та банківську діяльність», за яку банк може отримувати будь-яку плату чи винагороду. Положення у спірному договорі, що встановлюють плату за обслуговування кредитної заборгованості позивач вважає нікчемними, оскільки такі встановлені банком з порушенням абз.3 ч.4 ст.11 ЗУ «Про споживче кредитування». Вказує, що позичальник несе\~загальні витрати\~за кредитом\~у розмірі\~257\~811,34\~грн,\~з яких:\~69\~534,00\~грн.\~-\~погашення суми\~кредиту;\~28\~401,44\~грн.\~-\~погашення процентів\~за користування\~кредитом;\~159\~875,90\~грн -\~платежі за\~додаткові та\~супутні послуги\~банку,\~а саме\~«інші послуги\~банку». Таким чином, на позивача покладено обов`язок щодо сплати платежів за додаткові та супутні послуги банку у сумі, яка перевищує тіло кредиту у 230%, тобто більше ніж у 2 рази. Такий розмір плати за послуги банку, на думку позивача, призводить до встановлення непропорційно великих витрат позичальника за обслуговування кредитної заборгованості. Посилаючись на те, що наслідком оспорюваних умов кредитного договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, просить позов задовольнити. Не погоджуючись з поданим позовом, від представника Акціонерного товариства «Ідея Банк» надійшов до суду відзив, у якому просила у задоволенні позову відмовити, вказуючи, що Законом України «Про банки і банківську діяльність» передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Чинним законодавством України надано право банку отримувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості, а тому немає підстав вважати нікчемними п. 1.5 Договору кредиту та страхування №Z60.13061.005542219 від 31.07.2019 та п.п.4.2, 5 Паспорту споживчого кредиту Додатку №1 до Договором кредиту та страхування №Z60.13061.005542219 від 31.07.2019. Позичальник під час укладення договору ознайомлювався з його текстом та змістом в цілому, у тому числі, з графіком щомісячних внесків, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловив. Позивач письмово підтвердила, що отримала та ознайомилась з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, які надані виходячи із обраних позивачем умов кредитування. Відповідач стверджує, що оскаржуваний позивачем правочин на час його вчинення відповідав вимогам ст.203 Цивільного кодексу України, не суперечив вимогам Цивільного кодексу та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; вчинений особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників\~правочину було вільним і відповідало внутрішній волі сторін; вчинений у формі, встановленій законом та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені даним правочином.\~Виходячи із змісту ст.ст.1054, 1055 Цивільного кодексу України, між позивачем і відповідачем було узгоджено всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду, а тому відсутні будь-які правові підстави для задоволення позову. Просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, розгляд справи провести за відсутності представника банку. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 12.09.2022 відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши усі докази надані сторонами в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до\~ст.2 ЦПК України,\~завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 31.07.2019 між [PERSON] та Акціонерним товариством «Ідея Банк» було укладено Договір кредиту та страхування №Z60.13061.005542219. Згідно з п.п. 1.2., 1.4, 1.6, 1.7 Кредитного договору, банк надав\~позичальнику кредит\~на таких\~умовах: сума кредиту 69543,00 грн., строк кредитування 48 місяців; кінцева дата повернення кредиту 31.07.2023; цільове призначення для власних потреб. Відповідно до\~п.\~1.5\~Кредитного договору,\~під час\~користування Кредитом,\~банк надає\~позичальнику послуги\~з щомісячного обслуговування\~кредитної заборгованості,\~що визначені\~цим Договором\~та Договором\~комплексного банківського\~обслуговування фізичних\~осіб (надані\~ДКБОФО),\~за надання\~яких встановлена\~плата,\~відповідно до\~п.\~5\~Додатку №1\~як «Інші\~послуги Банку». Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в Банку сплачується згідно діючих Тарифів Банку Тарифи є невід`ємною частиною Договору, та розміщені на веб-сайті Банку. У Додатку 1 до Кредитного договору, «Паспорт споживчого кредиту» зазначено, що плата за обслуговування кредитної заборгованості становить 4,9% щомісячно від початкової суми кредиту. Відповідно до п. 5. «Порядок повернення кредиту. Кількість та розмір платежів, періодичність внесення», усього позичальник повинен сплатити: 69 534,00 грн. - погашення суми кредиту; 28401,44\~грн.\~-\~погашення процентів\~за користування\~кредитом: 159\~875,90\~грн.\~-\~платежі за\~додаткові та\~супутні послуги\~банку,\~а саме\~«інші послуги\~банку». Згідно з\~п.3.2.\~Кредитного договору\~ДКБОФО,\~Тарифи та\~Паспорт споживчого\~кредиту є\~невід`ємними\~складовими кредитного\~договору. Згідно з п. 6. Кредитного договору, всі відносини між Позичальником та Банком, що не врегульовані Договором, регулюються ДКБОФО, який визначає всі істотні умови надання та користування Кредитом, додатково до тих, що вказані в Договорі, і є невід`ємною частиною Договору та чинна редакція якого розміщена на сайті Банку: www.ideabank.ua Відповідно до п.п. 9.8.2 п.9.8 Розділу 9 «Умов споживчого кредитування без забезпечення» Публічної пропозиції AT «ІДЕЯ БАНК» про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, які знаходяться на Інтернет-сайті банку відповідача, що затверджені протоколом засідання Правління №06/12-11 від 12.06.2019 та вводяться в дію з 15.07.2019 (ДКБОФО), плата за обслуговування кредитної заборгованості, що сплачується Позичальником за користування кредитом, щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно з Графіком за Договором кредиту, включає в себе: -надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС- повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; -надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника; -опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Пунктом 1.5 Кредитного договору позичальнику встановлено плату за надання інформації щодо кредиту без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем. Розмір плати за обслуговування кредиту визначений у пунктах 4.2, 5 Кредитного договору (у графіку щомісячних платежів) та змінюється залежно від погашення кредиту: перший платіж за обслуговування кредиту становить 4147 грн. 77 коп., останній - 2513 грн. 72 коп. Надання інших\~послуг за обслуговування кредиту, не повязаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами кредитного договору та Додатку №1 до Кредитного договору не передбачено. Окрім цього, пунктом 9.15.4 «Умов споживчого кредитування без забезпечення» Публічної пропозиції AT «ІДЕЯ БАНК» кредитного договору визначено, що позичальник має право: не частіше одного разу на місяць отримати у Банку надання безоплатної інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої Банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватися Позичальнику за законом. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позичкодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 ст.1050 ЦК України, передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 2,3 ст.215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Одночасно особливості регулювання правовідносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Судом встановлено,\~що відповідач\~у кредитному\~договорі №Z60.13061.005542219\~встановив щомісячну\~плату за обслуговування кредиту Банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення CMC-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. При цьому, відповідно до ч.ч.1,2 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умову виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до абз.3 ч.4 ст. 2 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Таким чином, має місце встановлення у спірних положеннях Кредитного договору оплатності послуг про надання інформації з приводу виконання кредитного договору, що прямо суперечить вищенаведеним нормам Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів». Факт обізнаності позивача про свій обов`язок сплачувати комісію банку в момент укладення договору не спростовує протиправність відповідних положень кредитного договору та їх невідповідності вимогам частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування" (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування". Наведене вище узгоджується із правовими висновками Верховного Суду у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 та ВП Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19, відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі № 361/392/20 (провадження № 61-16470св20), та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування" (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування". Суд встановив щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України "Про споживче кредитування". Окрім цього, Суд вказав на таке. Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс19) дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий cпociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Відтак, Суд визначив, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Таким чином, вимога про застосування наслідків виконання нікчемного правочину, у даному випадку є ефективним способом захисту порушеного права позивача. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). У\~Рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року\~зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитись перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо в супереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Таким чином, за оцінкою суду, дії банку при укладанні спірного кредитного договору суперечили вимогам закону, умови п.1.5 Договору кредиту та страхування №Z60.13061.005542219 від 31.07.2019 та п.п.4.2, 5 Паспорту споживчого кредиту Додатку №1 до Договором кредиту та страхування №Z60.13061.005542219 від 31.07.2019 в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними, відтак наявні підстави для застосування наслідків виконання нікчемного правочину до положень п.1.5 Договору кредиту та страхування №Z60.13061.005542219 від 31.07.2019 та п.п.4.2, 5 Паспорту споживчого кредиту Додатку №1 до Договором кредиту та страхування №Z60.13061.005542219 від 31.07.2019 в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості, а також зобов`язання банку здійснити перерахунок заборгованості позивача за Договором кредиту та страхування №Z60.13061.005542219 від 31.07.2019. Крім цього, як видно з довідки AT «Ідея Банк» про рух коштів по рахунку з 7/31/2019 по 11/12/2020 [PERSON] сплатила 76 069 грн. на погашення заборгованості по кредиту, з яких банком було зараховано 9 408,24 грн. - у рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту, 11 158,9 грн. - в рахунок погашення заборгованості за процентами, 54 661 грн. - як платежі за обслуговування по кредитному договору. Оскільки умови договору про встановлення плати за обслуговування по кредитному договору є нікчемними, слід також зобов`язати банк зарахувати 54 661 грн., які були сплачені позивачем на «погашення плати за обслуговування по кредитному договору» на погашення частини основного боргу. Отже, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правову допомогу, суд приходить до наступного висновку. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність`договір про надання правової допомоги-це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою [PERSON] 16.11.2020 року укладено договір №16/11-1 про надання професійної правничої допомоги з Адвокатським бюро Романа Посікіри, відповідно до умов якого бюро зобов`язується надати клієнту професійну правничу допомогу, визначену цим договором, а клієнт зобов`язується оплатити гонорар, в порядку та на умовах вказаних у договорі, а також здійснювати повне сприяння бюро у виконанні покладених на нього обов`язків. Відповідно до п.6.1 вищевказаного Договору винагорода адвоката за надання послуг визначена сторонами згідно ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" з урахуванням складності справи, зайнятості адвоката, економічної вигоди для клієнта та його господарської діяльності, а саме шляхом встановлення фіксованої суми гонорару у розмірі 37500,00 грн. Розмір гонорару включає в себе надання усіх послуг, що визначені п.п.2.2-2.4 Договору без обмеження їх кількості та тривалості, попри те розподіляється таким чином: 1) 25000,00 грн. за усі послуги з представництва клієнта в суді першої інстанції та пов`язані із такими; 2) 7500,00 грн. - за усі послуги з представництва клієнта в суді апеляційної інстанції та пов`язані з такими; 3) 5000,00 грн. - за усі послуги з представництва клієнта в суді касаційної інстанції та пов`язані із такими. Відповідно до акту №1 прийому-передачі наданих послуг від 22.05.2023 року до договору про надання професійної правничої допомоги №16/11-1 від 16.11.2020 Адвокатським бюро Романа Посікіри надано [PERSON] передбачені вищевказаним договором послуги, а саме: консультація клієнта та надання інформації правового характеру; пошук, вибірка та аналіз правових позицій Верховного Суду; написання позовної заяви, підготовка до подання (перевірка, копіювання та оформлення додатків) та подання; написання заяви про забезпечення позову, підготовка до подання та подання. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України , заява №19336/04). У рішенні ЄСПЛ у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються тільки витрати, які мають розумний розмір. Щодо зазначення позивачем суми стягнення з відповідача судових витрат на правову допомогу, суд враховує, зокрема складність справи та час, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягу наданих послуг. Суд також звертає увагу сторін на висновки у постановах Верховного Суду у справі №905/1795/18 від 24.10.2019 року та 07.11.2019 року та у справі №922/2685/19 від 08.04.2020 року, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved