Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ), яка подана адвокатом Яворським Богданом Івановичем (адреса: 03037, м.Київ, вул. Преображенська, 4, офіс 18) до [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ), в якій просить: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованісь за договором позики від 14 січня 2022 року у розмірі 14400 доларів США, 3% річних у розмірі 211,86 доларів США та судові витрати. В обґрунтування позову зазначив, що 14 січня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідач надав власноруч складену розписку згідно з якою відповідач отримав від позивача 14400 доларів США.В усній домовленості відповідач зобов`язався повернути вказану суму до 21 січня 2022 року, що підтверджується даними переписки у месенджері «WhatsApp», тобто відповідач підтвердив факт отримання ним коштів від позивача, а також факт прийняття на себе зобов`язання повернути кошти у встановлений термін. Однак, із настанням вказаної дати, а саме 21 січня 2022 року, відповідач грошові кошти не повернув, при цьому почав обіцяти та писати в месенджері «WhatsApp» інші дати повернення грошових коштів, а саме: 25 січня 2022 року, 28 січня 2022 року, 29 січня 2022 року, 01 лютого 2022 року, 5,6,7 лютого 2022 року, 11 лютого 2022 року, 14,15,16 лютого 2022 року, 18 лютого 2022 року, 21 лютого 2022 року, 22 лютого 2022 року, 15 березня 2022 року, 24 березня 2022 року, 01 квітня 2022 року, 04 квітня 2022 року, 4-10 квітня 2022 року, 6-7 квітня 2022 року, 11-12 квітня 2022 року, 18-19 квітня 2022 року, 26 квітня 2022 року, 27-29 квітня 2022 року, 05 травня 2022 року, 9-10 травня 2022 року, 11 травня 2022 року, 18 травня 2022 року, 23 травня 2022 року, при цьому борг повернуто так і не було. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 30 листопада 2022 року було закрито підготовче засідання\~по цивільній справі за позовом [PERSON] \~до\~ [PERSON] \~про\~стягнення заборгованості\~за\~договором\~позики та\~призначено\~справу до судового розгляду по суті. У судове засідання, призначене на 24.05.2023 представник позивача [PERSON] - адвокат Яворський Б.І. не з`явився, надав суду заяву, в якій просить розгляд справи провести без участі позивача та його представника. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до\~ст. 268 ЦПК України\~датою складання повного тексту рішення є\~01 червня 2023 року. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Зі змісту розписки від 14.01.2021 слідує, що відповідач отримав від позивача суму коштів в розмірі 14 400 доларів США (а.с. 9) Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до абзацу першого статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Так, зі змісту розписки не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме у борг із зобов`язанням їх повернення. Згідно зі ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Отже, досліджуючи боргові розписки, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинен виявити справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа. Саме такий правовий висновок про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, який згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковим для врахування. Зокрема, як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 за наслідками розгляду справи № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Розписка може бути підставою для стягнення грошей лише за умови, якщо між сторонами виникли правовідносини позики і кошти реально передавались боржнику (ВС/КЦС у справі №753/11670/17 від 11.06.2021). Разом з тим, надана позивачем на підтвердження укладення договору позики розписка, не може бути підтвердженням укладення між сторонами у справі договору позики, оскільки з її змісту відсутня фіксація факту передачі грошових коштів від позивача саме в якості позики із зобов`язанням відповідача їх повернення. Таким чином, з огляду на те, що розписка може підтверджувати факт укладення договору позики, однак лише в тому випадку, коли в ній вказані умови договору, відомості про передачу у власність другій стороні (позичальникові) грошових коштів або інших речей, які визначені родовими ознаками, зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у визначені строки та у визначеному порядку, надана ж позивачем розписка, не підтверджує в розумінні положень ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України існування укладеного у письмовій формі між сторонами саме договору позики. Роздрукований зміст повідомлень між сторонами у месенджері свідчить про суперечливість даних та не дають суду підстави зробити висновок про те, що між сторонами дійсно існували саме боргові зобов`язання. У відповідності до частини 1 та частини 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи встановлені вище фактичні обставини справи та зазначені норми закону, та оскільки не було доведено факту укладення між сторонами договору позики, та відповідно факту існування боргового зобов`язання, тому суд вважає, що позов про стягнення боргу за договором позики в розмірі 14 400 дол. США та 3 % річних в розмірі 211, 86 дол. США, за користування коштами є необґрунтованим, та з цих підстав у задоволенні позову слід відмовити. Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача.

Outcome: dismissed