Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з АТ «Харківобленерго» суму заборгованості з заробітної плати під час простою за період з березня по серпень та частини вересня у сумі 74682 грн. та компенсацій за невикористану відпустку у розмірі 14392,83 грн. В обгрунтування заявлених вимог [PERSON] посилається на те, що вона обіймала посаду інженера 1 категорії підрозділу «Проектно-конструкторське бюро», 20 вересня 2022 року була звільнена з зазначеної посади за угодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні позивач зазначає, що відповідно до «Повідомлення про нарахування суми працівнику при звільненні» їй була нарахована сума 8554,78 грн. як компенсація за невикористану відпустку, після відрахування 18% ПДФО та 1,5% військового збору - 6886,60 грн. [PERSON] зазначає, що вона не мала роботи, тому що АТ «Харківобленерго» під час проведення воєнних дій на території Харківської області і введення воєнного стану не працювало у штатному режимі та вона була повідомлена в телефонному режимі про тимчасове припинення роботи. Позивач вказує, що їй не вірно нараховані сума компенсації за невикористану відпустку та не виплатило заробітну плату під час простою. Відповідачем АТ «Харківобленерго» подано відзив на позов, в якому він вказує, що твердження позивача, викладені в позовній заяві, не відповідають дійсності, а позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню. [PERSON] відповідно до табелів робочого часу за період з лютого 2022 року по вересень 2022 року не працювала. АТ «Харківобленерго» зазначає, що не оголошувала простій, оскільки продовжувало працювати і не зупиняло роботу та позивач у період з 24.02.2022 року на момент фактичного звільнення не знаходилась у простої, трудовий договір з нею не було призупинено, в цей період вона була відсутня на роботі і не виконувала своєї безпосередньої трудової функції. Стосовно компенсації за дні невикористаної відпустки позивач мала права право на компенсацію 26,68 днів. АТ «Харківобленерго» в своєю відзиві просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідач АТ «Харківобленерго» - Войтенко О.О. у судовому засіданні заперечувала проти заявлених позовних вимог, просила позов залишити без задоволення. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, що відповідно до наказу (розпорядження) №144к від 27.01.2021 року [PERSON] було прийнято на роботу на посаду інженера 1 категорії в АТ «Харківобленерго». Відповідно до наказу (розпорядження) від 20 вересня 2022 року №516к позивача було звільнено за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. 20.09.2022 року [PERSON] була подана заява про спрямування належної до виплати суми доходу за вересень 2022 року в рахунок боргу у загальній сумі 6886,60 грн, який виник у зв`язку із тим, що нею у період лютий-квітень 2022 року було отримано позачергово виплачений аванс в рахунок заробітної плати. 20.09.2022 року відповідачу було вручено вимогу про необхідність повернення грошових коштів. Відповідно до повідомлення про нараховані суми працівнику при звільненні, згідно ст. 116 КЗпП України від 20.09.2022 року №16/1-42 [PERSON] було нараховано за дні невикористаної відпустки, а саме за 25,68 дні, 8554,78 грн., борг з авансу складає 21610,79 грн, залишок боргу з авансу складає 14724,19 грн. 20.09.2022 року між [PERSON] та АТ «Харківобленерго» було укладено договір розстрочення грошових зобов`язань. Відповідно до ч. 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Право на працю, закріплене у ст. 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до статті 34 КЗпП України, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Відповідно до статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Як зазначає представник АТ «Харківобленерго» підприємство продовжувало працювати і не зупиняло роботу, а тому простій не оголошувало. Відповідач зазначає, що позивач у період з 24.02.2022 року по момент фактичного звільнення не знаходилась у простої, трудовий договір з нею не було призупинено, в цей час вона була відсутня на роботі і не виконувала своєї безпосередньої трудової функції. Відповідно до змісту табелю обліку робочого часу за період з січня 2021 року по вересень 2022 року, [PERSON] (табель №11708) з 24 лютого 2022 року не працювала, а відтак, знаходить своє підтвердження обставина того, що позивач з 24 лютого 2022 року по день її звільнення з АТ «Харківобленерго» на роботу не виходила, покладені на неї посадові обов`язки не виконувала. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. [PERSON] підтвердила в судовому засіданні, що вона повернулася до м. Харкова 26.08.2022 року. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення заробітної плати під час простою не підлягає задоволенню оскільки АТ «Харківобленерго» не перебувало у простої. Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Відповідно до ст. 75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору; особам віком до вісімнадцяти років надається щорічна основна відпустка тривалістю 31 календарний день; для деяких категорій працівників законодавством України може бути передбачена інша тривалість щорічної основної відпустки. При цьому тривалість їх відпустки не може бути меншою за передбачену частиною першою цієї сстатті. Відповідно до ст. 82 КЗпП України до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку зараховуються: час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка; час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу), крім випадків, коли за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігалися місце роботи і посада на підприємстві на час призову; час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому надавалося матеріальне забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, за винятком відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому не виплачувалася заробітна плата у порядку, визначеному статтями 25 і 26 Закону України "Про відпустки", за винятком відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку. Відповідно до п. 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, при обчисленні середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні, які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. Відповідно до довідки нарахування компенсації за дні невикористаної відпустки позивач мала право на компенсацію 25,68 дні, середньоденна заробітна плата позивача складає 333,13 грн. Оскільки [PERSON] у період з 24 лютого 2022 року по день звільнення фактично не працювала та їй не нараховувалась заробітна плата, не надавалось матеріальне забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, суд приходить до висновку, що АТ «Харківобленерго» вірно нараховано дні невикористаної відпустки та сума компенсації, яка підлягала виплаті. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони (ст. 81 ЦПК України). Враховуючи викладене суд вважає заявлені позовні вимоги [PERSON] не необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed