Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги наступним. У період з 2019 року по 2021 року [PERSON] на прохання [PERSON] перерахував йому та його дружині [PERSON] на картковий рахунок грошові кошті у розмірі 714 000 грн., з яких [PERSON] повернув лише 62 000 грн. Решту суму зобов`язання [PERSON] та [PERSON] не повернули, на претензію не відреагували. Провадження у справі відкрито 16.06.2022 р., відповідно до положень ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження. Представник позивача просив розглянути справу за його відсутність та задовольнити заявлені вимоги. Не заперечував щодо ухвалення заочного рішення. Відповідачі, будучи належним чином повідомленим про відкриття провадження у справі, у встановленому законом порядку відзиву на позову заяву не подали, в судове засідання не з`явився. За таких обставин, зважаючи на положення ст. ст. ст. 223,280 ЦПК України, за відсутності заперечень представника позивача, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Дослідивши наявні в справі докази, та надавши їм відповідну оцінку суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що у період з 23.05.2019 року по 24.05.2019 року [PERSON] за проханням [PERSON] надати йому до кінця липня 2019 року грошові кошти у позику, шляхом перерахування на його картковий рахунок грошові кошти у розмірі 264 000 грн. 12.06.2021 року [PERSON] повторно звернувся до [PERSON] із проханням надати йому у позику грошові кошти у розмірі 450 000 грн., зокрема шляхом перерахування на його картковий рахунок суми 200 000 грн. та 250 000 грн. на картковий рахунок його дружини - [PERSON] .. Повернути грошові кошти [PERSON] обіцяв до 18.06.2021 року. [PERSON] здійснив повернення [PERSON] частини отриманих грошових коштів у сумі 62 000 грн.: 23.06.2021 року повернення в розмірі 20 000 грн.; 25.06.2021 року повернення в розмірі 13 000 грн; 25.06.2021 року повернення в розмірі 14 000 грн; 10.07.2021 року повернення в розмірі 10 000 грн.; 29.07.2021 року повернення в розмірі 5 000 грн. Решту отриманих від [PERSON] грошових коштів [PERSON] та [PERSON] не повернули. На відправлену 08.02.2022 року представником [PERSON] претензію не відреагували. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України та ч.1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За змістом положень ч.1 ст. 177 ЦКУ, п.1 ч.2 ст.177 ЦКУ, ч.1 ст. 202 ЦКУ, ч.1 ст. 1212 ЦК України чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Згідно ч.1 та 2 ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). В разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Верховний Суд у постановах від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18 дійшов висновку, що у випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Також Верховним Судом у постанові від 19.01.2022 року у справі №202/2956/21 зазначено, що під правовою підставою збагачення повинна розумітися певна економічна мета надання майна, легітимізована відповідним юридичним фактом, або така, що ґрунтується безпосередньо на законові. Одночасна наявність цих двох елементів: відповідність збагачення економічній меті надання майна, юридичного факту (норми закону), що легітимізує цю мету, - є необхідною для того, щоб збагачення однієї особи за рахунок іншої вважалося підставним та правомірним. Залежно від того, в якій формі виражається недолік правової підстави, що породжує обов`язок повернути майно, можна виокремити, зокрема, такий вид безпідставного збагачення як збагачення, правова підстава якого була відсутньою з самого початку (ab initio sine causa). До таких можна віднести, наприклад, передачу майна за правочинами, що не відбулися (у тому числі за договорами, що не були укладені). У такому випадку відбувається збагачення, хоча й з волі потерпілого, проте, яке не засноване на правомірному юридичному фактові. Таке збагачення виникає внаслідок передачі майна як виконання за договором, який не було укладено. Кожна особа, діючи правомірно, повинна усвідомлювати, чи існує будь-яка справедлива підстава отримання нею тих або інших грошових коштів (матеріальних благ), чи відповідає існуючий характер взаємних стосунків сторін природі та вартості певного роду отримання, чи не створює така передача блага обов`язок з повернення неналежно отриманого. Суд має виходити з того, що підстава отримання будь-якого майна безвідплатно від іншої особи має бути недвозначною та явно вираженою з боку особи, яка здійснює таке передання. Отже, діючи розумно та добросовісно, кожен учасник цивільних відносин має оцінювати, чи не створює отримання якогось майна від іншої особи для самого отримувача певні цивільні зобов`язання, зокрема й щодо повернення отриманого без справедливої підстави. В постановах Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 759/1206/17 вказано, що конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Підсумовуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що представником позивача належним чином доведено факт отримання [PERSON] грошових коштів у розмірі 402 000 грн. та [PERSON] грошових коштів у розмірі 250 000 грн., та що [PERSON] було повернуто лише 62 000 грн.. Від так, поведінка [PERSON] та [PERSON] призводить до безпідставного збагачення за рахунок отриманих від [PERSON] грошових коштів в якості позики, а оскільки відповідачами не подано заперечень і доказів на спростування заявлених позовних вимог, тому заявлені вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК. В постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 Велика Палата Верховного Суду зазначає, що у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. За період з 01.07.2019 року по 18.02.2022 року та з 19.06.2021 року по 18.02.2022 року сума розрахунку 3% річних за основним боргом [PERSON] складає 17 009 грн. 25 коп., а сума інфляційних втрат за липень 2019 року по січень 2022 року та липень 2021 року по січень 2022 року складає 53 338 грн. 20 коп., За період з 19.06.2021 року по 18.02.2022 року сума розрахунку 3% річних за основним боргом [PERSON] складає 5 034 грн. 25 коп., а сума розрахунку інфляційних втрат за липень 2021 року по січень 2022 року - 11 975 грн. За положеннями ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За положеннями ч. 2 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, як це вбачається з положень ч. 1 ст. 134 ЦПК України. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України. Підстави вважати, що розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (положення ч. 4 ст. 137 ЦПК України) відсутні. Так, в позовній заяві зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат і в тому числі суми на правничу допомогу. Представником [PERSON] до суд подано Заяву щодо розміру витрат на правничу допомогу, до якому додано Договір про надання правової (правничої) допомоги №01/02/2022-2 від 01.02.2022 р. та Акт наданих послуг № 1 від 27.10.2022 року на загальну суму наданої правничої допомоги у сумі 64 967,83 грн. У додаткові постанові Велика Палата Верховного Суду у справі №755/9215/15-ц від 19.02.2022 року колегія суддів вказує, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони. Розподіл судових витрат здійснюється за положеннями ст. 141 ЦПК України. Беручи до уваги вищенаведене, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір за подачу позову та витрати на правову допомогу. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved