Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

Заступник керівника Полтавської обласної прокуратури звернувся до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області із позовом до відповідачів посилаючись на те, що згідно Державного акта на права власності на земельну ділянку від 01.02.2010 серія ЯИ № 954686 [PERSON] належала земельна ділянка загальною площею 2,58 га кадастровий номер 5324087700:00:009:0026 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (земельний пай). Зазначену земельну ділянку [PERSON] отримав в порядку спадкування на підставі свідоцтва про спадщину від 25.09.2008 № 3-2401. У подальшому, на підставі заяви [PERSON] здійснено її поділ без зміни цільового признання на три земельні ділянки площею: 2,1037 га; 0,4589 га; 0,0124 га. Відносно земельної ділянки площею 2,1037 га з кадастровим номером 5324087705:05:007:0075 [PERSON] укладено 26.12.2019 договір про надання права користування для сільськогосподарських потреб з [PERSON] . З метою зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, [PERSON] замовлено проект, який згідно відповіді Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області не було погоджено з огляду на законодавчо встановлену заборону. У подальшому, [PERSON] , будучи обізнаним про те, що відносно спірної земельної ділянки діє мораторій на продаж та заборона на зміну цільового призначення, звернувся до суду з позовом. Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 17.08.2020 у справі за № 545/1561/20 позовні вимоги [PERSON] до Щербанівської сільської ради Полтавського району - задоволено у повному обсязі. Визнано за позивачем право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщені та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку)» (код згідно КВЦПЗ 03.10) загальною площею 2,1037 га з кадастровим номером 5324087705:05:007:0075, яка знаходиться на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області. Таким чином, на підставі рішення суду було змінено цільове призначення відносно спірної земельної ділянки площею 2,1037 га з кадастровим номером 5324087705:05:007:0075, що у свою чергу дало можливість [PERSON] обійти законодавчо встановлену Державою заборону на зміну цільового призначення та продаж земель товарного сільськогосподарського виробництва. На підставі рішення Полтавського районного суду від 17.08.2020 у справі за № 545/1561/20 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором виконкому Решетилівської міської ради 05.10.2020 внесено до реєстру запис про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки - для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури. У подальшому, на підставі договору-купівлі продажу від 18.05.2021 [PERSON] здійснено продаж спірної земельної ділянки [PERSON] за 2 081 611 грн. Водночас, на наступний день 19.05.2021 [PERSON] здійснено продаж спірної земельної ділянки [PERSON] за 2 090 000 грн., яка є дружиною [PERSON] , який був землекористувачем спірної земельної ділянки до її продажу на підставі договору від 26.12.2019 про надання права користування для сільськогосподарських потреб. За змістом норми статті 19 Земельного кодексу України всі землі України за основним цільовим призначенням поділяються на певні категорії. Відповідно до статті 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. За нормами частини 1 статті 90, частини 1 статті 96 Земельного кодексу України, статті 35 Закону України «Про охорону земель» власники і землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності зобов`язані забезпечувати використання земельних ділянок за цільовим призначенням. Види цільового призначення земель визначено Класифікацією видів цільового призначення земель (далі - Класифікація КВЦПЗ), затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 01.11.2010 за № 101/18306. Відповідно до пункту 1.4. вищеназваної Класифікації КВЦПЗ визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, типами забудови, типами особливо цінних об`єктів. Згідно з частиною 1 статті 20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України. Відповідно до частини 3 статті 20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок. Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності провадиться: - щодо земельних ділянок, розташованих у межах населеного пункту - сільською, селищною, міською радою; - щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів - районною державною адміністрацією, а щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, що не входять до території району, або в разі якщо районна державна адміністрація не утворена, обласною державною адміністрацією. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється в порядку, встановленому законом. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України. При цьому, згідно з ч. 1 зазначеної статті Земельного кодексу України, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, погодженого в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України, приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та зміну її цільового призначення. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у зміїні цільового призначення земельної ділянки або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. Водночас, відповідно до частини 5 статті 20 Земельного кодексу України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Разом із цим, згідно підпункту б пункту 15 розділу Перехідні положення Земельного кодексу України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2020 року, не допускається: купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну (міни) відповідно до частини другої статті 37"1 цього Кодексу земельної ділянки на іншу земельну ділянку з однаковою нормативною грошовою оцінкою або різниця між нормативними грошовими оцінками яких становить не більше 10 відсотків та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. [PERSON] будучи обізнаним про те, що на належну йому земельну ділянку розповсюджується мораторій продажу, а також Земельним кодексом України встановлено пряму заборону на зміну цільового призначення, звернувся з безпідставним позовом до Полтавського районного суду. Так, за результатами апеляційного перегляду рішення районного суду від 17.08.2020 у справі за № 545/1561/20, постановою Полтавського апеляційного суду від 28.08.2021 апеляційну скаргу Полтавської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області задоволено. Рішення Полтавського районного суду від 17.08.2020 скасовано. У задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Скасовуючи судове рішення апеляційний суд констатував неможливість зміни цільового призначення спірної земельної ділянки на підставі рішенні суду. Тобто апеляційний суд прийшов до висновку про незаконність зміни цільового призначення спірної земельної ділянки. З огляду на це, на час продажу спірної земельної ділянки у [PERSON] , окрім скасованого рішення суду, будь-яких документів підтверджуючих право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури не було. Згідно з п. б ч. 1 ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними угод щодо земельних ділянок. Враховуючи зазначене, укладені після скасованого рішення Полтавського районного суду договори купівлі-продажу спірної земельної ділянки з огляду на приписи ст. 21 ЗК України підлягають визнанню недійсними з урахуванням наступного. Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або" припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам Цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 цього Кодексу). Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства, У статті 228 ЦК України закріплено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, зокрема, вони вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси. Статтею 228 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення' конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Разом із цим, у ч. 3 ст. 228 ЦК України зазначено, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, які правочини відносяться до ст. 228 ЦК України. Зокрема, такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним раціональним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України ( 254к/96-ВР)); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Наведені у позові обставини свідчать про те, що спірна земельна ділянка, попри наявну пряму законодавчу заборону встановлену Державою (мораторій), на підставі договорів купівлі-продажу незаконно виведена із земель сільськогосподарського призначення з метою її використання під будівництво та обслуговування будівель ринкової інфраструктури, що у свою чергу свідчить про те, що зазначені правочини вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а тому зазначені правочини підлягають визнанню судом недійсними на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України. Також, у пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. При цьому, з аналізу ст.ст. 207-209 ЗК України вбачається, що внаслідок вилучення земель сільськогосподарського призначення, зокрема через зміну цільового призначення, фізичними особами здійснюється відшкодування їх втрат. Зважаючи на вказане, Полтавською окружною прокуратурою з метою ознайомлення з матеріалами цивільної справи за № 545/1561/20 направлено 26.04.2021 відповідний запит Полтавському районному суду та 07.05.2021 отримано відмову, після чого 14.05.2021 внесено апеляційну скаргу. [PERSON] знаючи, що прокурором внесено апеляційну скаргу на рішення Полтавського районного суду від 17.08.2020 на підставі якого здійснено незаконну зміну цільового призначення спірної земельної ділянки, за попередньою змовою з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] здійснив умисні дії, які завідомо суперечить інтересам держави і суспільства у виді незаконного відчуження земельної ділянки. Як зазначено вище, обізнаність [PERSON] про наявну законодавчу заборону продажу та зміну цільового призначення підтверджуються листом Держгеокадастру, позовом та рішенням суду у справі за № 545/1561/20, а вчинені ним у зв`язку із цим дії по отриманню рішення суду, яке скасовано, продаж земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, несплата сільськогосподарських втрат, свідчать про наявність у нього прямого умислу, спрямованого на укладення правочину, який завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. У свою чергу, при купівлі спірної земельної ділянки [PERSON] був обізнаний про те, що вказана земельна ділянка має цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, оскільки у пункті 2 договору купівлі-продажу від 18.05.2021 зроблено посилання на акт про право власності на земельну ділянку від 01.02.2010 та рішення Полтавського районного суду від 17.08.2020. Водночас, перепродаж [PERSON] спірної земельної ділянки на наступний день фактично за ту ж саму ціну підтверджує умисність його дій, спрямованих на досягнення кінцевої мети - заволодіння спірною земельною ділянкою та використання її не за цільовим призначенням. Разом із цим, у день продажу спірної земельної ділянки 18.05.2021 [PERSON] та [PERSON] розірвано договір оренди про що також внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Враховуючи зазначене, [PERSON] будучи обізнаною, що спірна земельна ділянка перебувала у користуванні її чоловіка [PERSON] на умовах емфітевзису до дати її продажу 18.05.2021, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, здійснила купівлю-продаж спірної земельної ділянки у [PERSON] , чим також вчинила умисні дії щодо укладення правочину, який завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Згідно ч. 3 ст. 228 ЦК України, за наявності умислу у обох сторін правочину, в дохід держави підлягає стягненню все отримано стягується на підставі рішення у дохід держави. Зважаючи на те, що умисел за спірними правочинами був у всіх сторін спірних договорів купівлі-продажу, у дохід держави підлягає стягненню отримані [PERSON] грошові кошти в сумі 2 081 611 грн., [PERSON] - 2 090 000 грн., а також підлягає зверненню у дохід держави отримана [PERSON] земельна ділянка загальною площею 2,1037 га з кадастровим номером 5324087705:05:007:0075. При цьому, при витребуванні із володіння набувача спірної земельної ділянки та повернення її у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Отримання на підставі договорів купівлі-продажу у приватну власність землі сільськогосподарського призначення в обхід законодавчо встановленої заборони порушує конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні. Отже протиправні умисні дії, пов`язані із вибуттям сільськогосподарських земель у зв`язку із незаконною зміною цільового призначення із державного обороту, беззаперечно становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а отже є порушенням інтересів держави. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Аналогічні висновки викладені у правовій позиції Верховного Суду України від 29 червня 2016 року у справі № 6-1376цс16. Отже, звернення у дохід держави спірної земельної ділянки не є порушенням права [PERSON] на мирне володіння майном. При цьому, остання не проявила розумну обачність та допустимі сумніви у законності переходу спірної земельної ділянки у власність [PERSON] . Попри очевидність незаконності зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, будучи дружини пов`язаної особи [PERSON] (фактичний користувач земельної ділянки) не відмовилась від її купівлі. Відповідно до ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Таким чином, договір купівлі-продажу від 18.05.2021, укладений між [PERSON] та [PERSON] , а також договір купівлі-продажу від 19.05.2021, укладений між [PERSON] та [PERSON] слід визнати недійсними, як такі, що були направлені на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування розпоряджання об`єктом права власності українського народу землею, як основним національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави. У відзиві на позов відповідачка [PERSON] просить відмовити в позові заступника керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, Щербанівської сільської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсним, стягнення отриманого за правочинами у дохід держави у повному обсязі посилаючись на те, що зазначені доводи і аргументи позовної заяви заступника керівника Полтавської обласної прокуратури є безпідставними. Законність оспорюваних правочинів на момент укладення. Згідно з ч.1 ст.215 Цивільного кодекс України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 серпня 2020 року у справі № 545/1561/20, яким визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку) (код згідно КВЦПЗ 03.10) загальною площею 2,1037 га кадастровий номер 5324087705:05:007:0075, яка знаходиться в [ADDRESS] , на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, на момент укладення договору купівлі-продажу від 18.05.2021 та договору купівлі-продажу від 19.05.2021, набрало законної сили і було в законній силі. Згідно з ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Дія рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 серпня 2020 року у справі № 545/1561/20 була зупинена до закінчення апеляційного розгляду 28 травня 2021 року ухвалою Полтавського апеляційного суду у справі № 545/1561/20 від 28 травня 2021 року, якою також було відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою Полтавської окружної прокуратури Полтавської області на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 серпня 2020 року. На момент вчинення оспорюваних правочинів (договір купівлі-продажу від 18.05.2021 та договір купівлі-продажу від 19.05.2021) законодавством України не заборонялось укладати договори купівлі-продажу земельних ділянок між фізичними особами з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку». Таким чином, на момент вчинення оспорюваних правочинів (договір купівлі-продажу від 18.05.2021 та договір купівлі-продажу від 19.05.2021), ці правочини відповідали вимогам законодавства. Відсутність вини сторін оспорюваних правочинів, як необхідної умови для кваліфікації правочинів за ст.228 Цивільного кодексу України. У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а також у сформованій правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-1528цс15 наголошено, що при кваліфікації правочину за ст.228 Цивільного кодексу України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, встановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. У позовній заяві заступника керівника Полтавської обласної прокуратури відсутні будь-які докази наявності вини сторін оспорюваних правочинів. Вироком суду, який є необхідним доказом у справах з подібних правовідносин, не встановлена вина сторін оспорюваних правочинів щодо незаконного заволодіння земельною ділянкою. Отже, для кваліфікації оспорюваних правочинів за ст.228 Цивільного кодексу України відсутня вина сторін цих правочинів, що виключає застосування ст.228 Цивільного кодексу України. Оспорювані правочини не порушують інтересів держави і суспільства. Судова палата у цивільний справах Верховного Суду України у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15 висловила правову позицію щодо правочинів, які порушують публічний порядок: «Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовуються не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. Публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини: спрямовані на використанні всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок». Верховний Суд у постанові від 17 березня 2021 року у справі № 760/19047/16-ц зробив висновки: «Відповідно до статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. Види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом. Оборотоздатність об`єктів цивільних прав означає допустимість здійснення правочинів і інших дій, спрямованих на їхню передачу в межах цивільно-правових відносин. Залежно від цього всі об`єкти розділені на три групи: вільні в обороті, обмежені і вилучені з обороту. За загальним правилом об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися (продаватися, даруватися, обмінюватися, тощо) або переходити від однієї особи до іншої в порядку універсального правонаступництва без будь-яких заборон чи обмежень, або іншим способом. Винятки із цього правила можуть встановлюватися законом стосовно повного вилучення об`єктів з обороту у встановленому порядку для обмеження їхнього обороту. Вилученими з цивільного обороту вважаються об`єкти, що не можуть бути предметом угод і іншим способом переходити від одного до іншого в межах цивільно-правових відносин. Такі об`єкти повинні бути прямо зазначені в законі. Обмеження оборотоздатності полягає в тому, що окремі об`єкти можуть належати лише визначеним учасникам цивільного обороту або їхнє придбання і (чи) відчуження допускається тільки на підставі спеціальних дозволів. Види таких об`єктів визначаються в порядку, встановленому законом. Це означає, що в законі повинні передбачатися вихідні критерії належності об`єктів до обмежено оборотоздатних і вказуватися державні органи, уповноважені визначати конкретні їхні види». На момент відчуження (договір купівлі-продажу від 18.05.2021 та договір купівлі-продажу від 19.05.2021) земельної ділянки площею 2,1037 га з кадастровим номером 5324087705:05:007:0075 та цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку», вказана земельна ділянка не була вилучена з цивільного обороту та не була обмежена в оборотоздатності. Заступник керівника Полтавської обласної прокуратури вважає, що вчинені правочини (договір купівлі-продажу від 18.05.2021 та договір купівлі-продажу від 19.05.2021) суперечать інтересам держави і суспільства, внаслідок чого просить суд стягнути в дохід держави з [PERSON] отримані ним на підставі договору купівлі-продажу від 18.05.2021 грошові кошти в сумі 2081611 грн. з [PERSON] отримані ним на підставі договору купівлі-продажу від 19.05.2021 грошові кошти в сумі 2090000 грн. належну [PERSON] земельну ділянку площею 2,1037 га, кадастровий номер 5324087705:05:007:0075. Однак, заступник керівника Полтавської обласної прокуратури у позовній заяві не зазначає, який саме інтерес держави чи суспільства порушено спірним правочином, а також не обґрунтовує які суттєві основи правопорядку порушено вчиненим правочином, а також не враховує, що приватно-правові відносини, які лежали в основі оспорюваних правочинів були здійснені без залучення будь-яких третіх осіб, в тому числі органів держави або місцевого самоврядування. Укладені правочини на момент вчинення відповідали усім вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Натомість зазначення у позовній заяві заступника керівника Полтавської обласної прокуратури про те, що [PERSON] знаючи, що прокурором внесено апеляційну скаргу на рішення Полтавського районного суду від 17.08.2020 на підставі якого здійснено незаконну зміну цільового призначення спірної земельної ділянки, за попередньою змовою з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] здійснив умисні дії, які завідомо суперечать інтересам держави і суспільства у виді незаконного відчуження земельної ділянки є припущеннями. [PERSON] не знав і не міг знати, що прокурором внесено апеляційну скаргу на рішення Полтавського районного суду від 17.08.2020 року на момент укладення оспорюваного правочину (18 травня 2021 року), що підтверджується наступним. Ухвала Полтавського апеляційного суду у справі № 545/1561/20, якою було відкрите апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Полтавської окружної прокуратури Полтавської області на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 серпня 2010 року була винесена 28 травня 2021 року. Цією ж ухвалою Полтавського апеляційного суду від 28 травня 2021 року у справі № 545/1561/20 було ухвалено копію ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів направити учасникам справи. Отже, [PERSON] до винесення вище зазначеної ухвали Полтавського апеляційного суду ніяким чином не міг дізнатися про те, що прокурором подано апеляційну скаргу на рішення Полтавського районного суду від 17.08.2020 року. Ніякими доказами не підтверджено довід позовної заяви про попередню змову [PERSON] з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з метою незаконного відчуження земельної ділянки площею 2,1037 га, кадастровий номер 5324087705:05:007:0075. Також ніякими доказами не підтверджено зазначене у позовній заяві - [PERSON] була обізнаною, що спірна земельна ділянка перебувала у користуванні її чоловіка [PERSON] на умовах емфітевзису до дати її продажу 18.05.2021, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Таким чином, зазначені вище доводи позовної заяви заступника керівника Полтавської обласної прокуратури є припущеннями. У відповіді на відзив [PERSON] заступник керівник Полтавської обласної прокуратури вказує на необґрунтованість та безпідставність доводів відповідачки та просить задовольнити позов у повному обсязі. У відзиві на позов відповідач [PERSON] просить в частині задоволення вимог Позивача щодо стягнення з [PERSON] у дохід держави отримані ним на підставі договору купівлі-продажу від 18.05.2021 року грошові кошти у сумі 2 081 611 грн. відмовити. Заперечував в частині задоволення вимог Позивача щодо стягнення (звернення) у дохід держави в особі Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області належну [PERSON] земельну ділянку площею 2,1037 га кадастровий номер 5324087705:05:007:0075. Припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 2,1037 га кадастровий номер 5324087705:05:007:0075 у Державному реєстрі прав та зареєструвати право комунальної власності в особі Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області на земельну ділянку площею 2,1037 га кадастровий номер 5324087705:05:007:0075 в Державному реєстрі прав. В обгрунтування заперечень проти позову [PERSON] посилається на те, що він, [PERSON] з 25.09.2008 року в порядку спадкування є власником земельної ділянки площею 2,1037 га за цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», кадастровий номер -5324087705; 05:007:0075, місце розташування якої: [ADDRESS] . 26 грудня 2019 року між Відповідачем - [PERSON] (Власник за договором) та [PERSON] (Землекористувач за договором) укладено договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітезису), відповідно до якого Власник на платній основі на користь Землекористувача встановлює довгострокове, відчужуване речове право, яке полягає у наданні права володіння і користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб: площею 2,1037 га. кадастровий номер: 5324087705:05:007:0075, місце розташування якої [ADDRESS] , цільове призначення: 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У зв`язку з тим, що належна йому земельна ділянка знаходилася в межах громадської забудови мікрорайону та він був позбавлений використовувати дану земельну ділянку за її цільовим призначенням, [PERSON] було подано позовну заяву про визнання права власності на земельну ділянку із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку) (код згідно КВЦПЗ 03,10) загальною площею 2,1037 га кадастровий номер 5324087705:05:007:0075, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області. Рішенням Дев`ятнадцятої сесії сьомого скликання Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 06.06.2019 року було затверджено «Детальний план території населеного пункту с. Розсошенці Полтавського району Полтавської області обмеженою мікрорайоном «Садовий», вулицею Кременчуцькою та вулицею Полтавська», де було визначено, що його земельна ділянка знаходиться в масиві, який підлягає громадській забудові. При цьому Щербанівською сільською радою Полтавського району Полтавської області не заперечувалося проти його заяви щодо неможливості використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та доцільності її зміни відповідно до затвердженого плану. У зв`язку з вище викладеним, відсутні правові підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави. 19 травня 2020 року Щербанівською сільською радою Полтавського району Полтавської області присвоєно адресу земельній ділянці кадастровий номер 5324087705:05:007:0075 ) загальною площею 2,1037 га [ADDRESS] . На підставі Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17.08.2020 року по справі № 545/1561/20 визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку) (код згідно КВЦПЗ 03.10) загальною площею 2,1037 га кадастровий номер 5324087705:05:007:0075, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області. Таким чином, у зв`язку зі зміною цільового призначення земельної ділянки, ним було отримано дозвіл на її продаж. У зв`язку з чим, ним розміщено оголошення через сайт ОLХ на продаж земельної ділянки площею 2,1037 га. кадастровий номер: 5324087705:05:007:0075, місце розташування якої [ADDRESS] , цільове призначення: 03.10 для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури. 18 травня 2021 року між Відповідачем - [PERSON] (Продавець за договором) та [PERSON] (Покупець за договором) укладено договір купівлі-продажу: земельної ділянки площею 2,1037 га. кадастровий номер: 5324087705:05:007:0075, місце розташування якої [ADDRESS] , цільове призначення: 03.10 для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури. Дану земельну ділянку покупець купив за 2 090 000.00 грн. Право власності на земельну ділянку у покупця виникло того ж дня, 18 травня 2021 року. Таким чином, укладенню даних договорів передували такі рішення: 1. Рішення Дев`ятнадцятої сесії сьомого скликання Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 06.06.2019 року. 2. Рішення від 19 травня 2020 року Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області «Про присвоєння адреси». 3. Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17.08.2020 року по справі № 545/1561/20. 4. Запис про зміну цільового призначення земельної ділянки державним реєстратором виконкому Решетилівської міської ради 05.10.2020 року. 5. Договір про розірвання договору договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітезису) ВЕД 18.05.2021 року. Отже, при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] не було відомо про її продаж. Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору» виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу» інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимре розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін ї погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Отже, прокуратура безпідставно вказує та нічим не доводить, що Відповідачі діяли попередньо в змові, так як не були обізнані, що при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки порушувались інтереси Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області. Згідно правовстановлюючих документів [PERSON] є добросовісним набувачем земельної ділянки, тому немає законних підстав для позбавлення його майна. Його право власності не оспорено, реєстрація права власності не скасована, тому передача у комунальну власність Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області земельної ділянки не відповідає вимогам закону. У запереченні на відповідь на відзив заступника керівника Полтавської обласної прокуратури відповідачка [PERSON] зазначає, що позивач у відповіді на відзив зазначає що єдиною підставою для реєстрації виду цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером 5324087705:05:007:0075 - для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури - а так само і права власності на ділянку з таким призначенням за [PERSON] , слугувало рішення Полтавського районного суду від 17.08.2020. Після такого рішення суду земельна ділянка штучно виведена з під встановленого законом мораторію (заборони) на відчуження (купівлю-продаж) земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (паїв). Також позивач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц де зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Однак, на даний час відсутнє рішення суду, яке набрало законної сили, яким спростовано презумпцію оспорюваних правочинів. Чинне законодавство не визначає такого поняття як «штучне виведення з під встановленого законом мораторію (заборони) на відчуження (купівлю-продаж) земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва». На момент вчинення оспорюваних правочинів (договір купівлі-продажу від 18.05.2021 та договір купівлі-продажу від 19.05.2021), ці правочини повністю відповідали вимогам законодавства. Крім того, позивач зазначає, що прокурором наведені достатні дані для доведення вини [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] під час вчинення правочинів, що порушують публічний порядок. Однак, на момент вчинення правочинів (договір купівлі-продажу від 18.05.2021 та договір купівлі-продажу від 19.05.2021) вони не порушували публічного порядку. Позивач також вказує у відповіді на відзив що посилання [PERSON] , що при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України єдиним доказом може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо, є безпідставним, оскільки жодна норма законодавства не містить такого виключного випадку. Проте, [PERSON] не зазначала що при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України єдиним доказом може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі. Вона вказувала на те, що у пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а також у сформованій правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-1528цс15 наголошено, що при кваліфікації правочину за ст.228 Цивільного кодексу України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, встановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна л чи незаконного заволодіння ним тощо. У позовній заяві заступника керівника Полтавської обласної прокуратури відсутні будь-які докази наявності вини сторін оспорюваних правочинів. Вироком суду, який є необхідним доказом у справах з подібних правовідносин, не встановлена вина сторін оспорюваний правочинів щодо незаконного заволодіння земельною ділянкою. У справах з подібних правовідносин вина доказується саме вироком суду. У сформованій правовій позиції Верховного Суду України у справі №6- 1528цс15 наголошено, що при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, встановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Зазначені у позовній заяві доводи щодо наявності вини відповідачів є лише припущеннями. Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 5 постанови №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсними може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. При цьому у даній справі відсутні докази порушення прав Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, Щербанівської сільської ради, в інтересах яких прокурором подано позов, вчиненням оспорюваних правочинів. Представник позивача Полтавської обласної прокуратури - Цирфа Т.В. у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, прохала задовольнити з підстав викладених у позові. Представник Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області - Качеджі О.Б. позов підтримала, прохала задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Черчик Т.В. проти задоволення позову заперечувала, прохала відмовити у його задоволенні звернувши увагу на те, що її підзахисний вчиняв дії по відношенню до власної земельної ділянки відповідно до закону та на час вчинення відчутження будь яких обмежень чи обтяжень щодо заборони таких дій не існувало. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Черчик В.П. проти задоволення позову заперечував, прохав відмовити у його задоволенні вказавши , що його довіритель діяв в межах закону та позивачем не доведена винність [PERSON] в установленому законом порядку щодо дій із земельною ділянкою. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Сліпченко Ю.А. проти задоволення позову заперечував, прохав відмовити у його задоволенні з підстав правомірності дій [PERSON] та не доведеності позивачем взагалі будь якої вини останньої під час вчинення дій із земельною ділянкою. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з`явився надавши суду письмові пояснення у яких проти задоволення позову заперечував, прохав відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи [PERSON] - адвокат Зязюн Ю.А. проти задоволення позову заперечувала, прохала відмовити у його задоволенні з тих же підстав, що зазначили у судовому засіданні представники відповідачів. Суд, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, вважає, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Як встановлено судом, що згідно Державного акта на права власності на земельну ділянку від 01.02.2010 серія ЯИ № 954686 [PERSON] належала земельна ділянка загальною площею 2,58 га кадастровий номер 5324087700:00:009:0026 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (земельний пай). Зазначену земельну ділянку [PERSON] отримав в порядку спадкування на підставі свідоцтва про спадщину від 25.09.2008 № 3-2401. У подальшому, на підставі заяви [PERSON] здійснено поділ вказаної земельної ділянки без зміни цільового признання на три земельні ділянки площею: 2,1037 га; 0,4589 га; 0,0124 га. Відносно земельної ділянки площею 2,1037 га з кадастровим номером 5324087705:05:007:0075 [PERSON] укладено 26.12.2019 договір про надання права користування для сільськогосподарських потреб з [PERSON] . З метою зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, [PERSON] замовлено проект, який згідно відповіді Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області не було погоджено з огляду на законодавчо встановлену заборону. Рішенням Дев`ятнадцятої сесії сьомого скликання Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 06.06.2019 року було затверджено «Детальний план території населеного пункту с. Розсошенці Полтавського району Полтавської області обмеженою мікрорайоном «Садовий», вулицею Кременчуцькою та вулицею Полтавська», де було визначено, що земельна ділянка площею 2,1037 га з кадастровим номером 5324087705:05:007:0075, яка належала [PERSON] знаходиться в масиві, який підлягає громадській забудові. 26 грудня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітезису), відповідно до якого Власник на платній основі на користь Землекористувача встановлює довгострокове, відчужуване речове право, яке полягає у наданні права володіння і користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб: площею 2,1037 га. кадастровий номер: 5324087705:05:007:0075, місце розташування якої [ADDRESS] , цільове призначення: 01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, який був розірваний 18.05.2021 року. Рішенням Виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 19.05.2020 року № 9 «Про присвоєння адреси», земельній ділянці загальною площею 2,1037 га з кадастровим номером 5324087705:05:007:0075, яка належала [PERSON] присвоєно адресу: [ADDRESS] . /т. 1 а.с. 212 А/ У подальшому, [PERSON] , звернувся до суду з позовом та рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 17.08.2020 у справі за № 545/1561/20 позовні вимоги [PERSON] до Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області - задоволено у повному обсязі. Визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщені та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку)» (код згідно КВЦПЗ 03.10) загальною площею 2,1037 га з кадастровим номером 5324087705:05:007:0075, яка знаходиться на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області. При прийнятті рішення суд врахував, що земельна ділянка загальною площею 2,1037 га кадастровий номер 5324087705:05:007:0075, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, знаходилася в межах земель громадської забудови мікрорайону, визначених на підставі вище зазначеного рішення Дев`ятнадцятої сесії сьомого скликання Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 06.06.2019 року. При цьому Щербанівською сільською радою Полтавського району Полтавської області не заперечувалося проти позовної заяви [PERSON] щодо неможливості використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та доцільності її зміни відповідно до затвердженого плану. Таким чином, на підставі рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17.08.2020 у справі за № 545/1561/20, яке набрало законної сили, було змінено цільове призначення відносно земельної ділянки площею 2,1037 га з кадастровим номером 5324087705:05:007:0075. На підставі рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17.08.2020 у справі за № 545/1561/20 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором виконкому Решетилівської міської ради 05.10.2020 внесено до реєстру запис про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки - для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури. У подальшому, на підставі договору-купівлі продажу від 18.05.2021 [PERSON] здійснено продаж спірної земельної ділянки [PERSON] за 2 081 611 грн. 19.05.2021 на підставі договору-купівлі продажу [PERSON] здійснено продаж спірної земельної ділянки [PERSON] за 2 090 000 грн. Дія рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17.08.2020 року у справі № 545/1561/20 була зупинена до закінчення апеляційного розгляду 28 травня 2021 року ухвалою Полтавського апеляційного суду у справі № 545/1561/20 від 28 травня 2021 року, якою також було відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою Полтавської окружної прокуратури Полтавської області на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 серпня 2020 року. Постановою Полтавського апеляційного суду від 28.08.2021 апеляційну скаргу Полтавської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області задоволено. Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17.08.2020 скасовано. У задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Скасовуючи судове рішення апеляційний суд констатував неможливість зміни цільового призначення спірної земельної ділянки на підставі рішенні суду. Тобто апеляційний суд прийшов до висновку про незаконність зміни цільового призначення спірної земельної ділянки. Стаття 16 ЦК України передбачає право суду захистити цивільне право чи інтерес іншим способом, ніж встановлений договором чи законом. Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст. 388 ЦК України у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Добросовісне придбання згідно зі ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Як встановлено у судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] є добросовісними набувачами земельної ділянки площею 2,1037 га з кадастровим номером 5324087705:05:007:0075, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу, та належала [PERSON] на підставі судового рішення, яке мало законну силу на момент укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу. Тлумачення ст. 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст. 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. При цьому, власником земельної ділянки площею 2,1037 га з кадастровим номером 5324087705:05:007:0075, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , про повернення якої в комунальну власність Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області заявлено позовні вимоги прокурором, був [PERSON] на підставі свідоцтва про спадщину, а не вказана сільська рада. Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22) вказано, що: «можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21). Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19). Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17). У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо». У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року по справі № 2-4352/11 (провадження № 61-12731св18) та від 20 березня 2019 року № 521/8368/15-ц (провадження № 61-12731св18) зроблено висновок, що «конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У даній справі, надаючи оцінку обставинам зміни цільового призначення та вибуття земельної ділянки площею 2,1037 га з кадастровим номером 5324087705:05:007:0075, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з власності [PERSON] та набуття [PERSON] права власності на вказану земельну ділянку в контексті її добросовісності, суд зазначає, що була спільна воля органу місцевого самоврядування в особі Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області та власника - [PERSON] на зміну цільового призначення земельної ділянки та подальший продаж земельної ділянки її власником [PERSON] . Також суд зазначає, що [PERSON] набула права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5324087705:05:007:0075 за відплатним договором, придбавши її у [PERSON] , та є третім власником вказаної земельної ділянки після її відчуження [PERSON] , який мав право її відчужувати, а скасування рішення суду про зміну цільового призначення земельної ділянки не є підставою для позбавлення приватної власності відповідачів та буде суперечити положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Під час придбання майна [PERSON] правомірно очікувала, що [PERSON] мав право ним розпоряджатися, а вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти. Суд також приймає до уваги, що в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо обтяжень нерухомого майна (земельної ділянки), яке [PERSON] набула у власність. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приймаючи рішення у справі суд також звертає увагу на ту обставину , що позивачем не додано жодного доказу до справи про те, що на час відчудження та придбання змельної ділянки, яка є предметом позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було відомо про наявність апеляційної скаргина рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17.08.2020 у справі за № 545/1561/20, а також звертає особливу увагу , що на час відчудження та придбання земельної ділянки були відсутні будь які обмеження чи заборони на вказані дії. Також суд звертає увагу на ту обставину , що позивачем не додано до справи жодного доказу на взагалі наявність кримінального провадження щодо неправомірних дій [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] чи [PERSON] щодо спірної земельної ділянки та відповідно рішення уповноваженого на те державного органу яким би було встановлено винність будь кого із зазначених осіб в неправомірному, злочинному умислу щодо відчудження чи придбання земельної ділянки, яка є предметом позову. Також суд вважає такими , що не узгоджуються з вимогами закону позовні вимоги прокурора про стягнення в дохід держави коштів отриманих за продаж земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] , оскільки як встановлено [PERSON] набув земельну ділянку у власність на законних підставах у спадок, отримав кошти за її реалізацію від фізичної особи а не державної установи як і [PERSON] тобто кошти не були отриманні з державного бюджету, при цьому стягнення коштів з обох відчуджувачів фактично призводить до подвійного стягнення вартості ділянки в дохід держави хоча збитки державі не завдано, з огляду на викладене є не зрозуміли та не узгоджується із вимогами закону позовна вимога про повернення земельної ділянки у власність держави , якщо прокурор прохає фактично стягнути її подвійну вартість. Також не узгоджується з нормами закону позовна вимога про повернення земельної ділянкиу дохід держави в особі Щербанівської сільської ради а не законному власнику - [PERSON] оскільки як достеменно встановлено судом та зазначено позивачем у позові, що -«згідно Державного акта на права власності на земельну ділянку від 01.02.2010 серія ЯИ № 954686 [PERSON] належала земельна ділянка загальною площею 2,58 га кадастровий номер 5324087700:00:009:0026 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (земельний пай). Зазначену земельну ділянку [PERSON] отримав в порядку спадкування на підставі свідоцтва про спадщину від 25.09.2008 № 3-2401. У подальшому, на підставі заяви [PERSON] здійснено її поділ без зміни цільового признання на три земельні ділянки площею: 2,1037 га; 0,4589 га; 0,0124 га. Відносно земельної ділянки площею 2,1037 га з кадастровим номером 5324087705:05:007:0075 [PERSON] укладено 26.12.2019 договір про надання права користування для сільськогосподарських потреб з [PERSON] » В даному випадку позивачем не окаржуються як незаконні а отже визнаються як вчинені відповідно до вимог закону зазначені обставини вчинені [PERSON] щодо земельної ділянки. На підставі викладеного суд вважає позов таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі а тому підлягають відмові позовні вимоги заступника керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про: - визнання недійсним договору купівлі-продажу від 18.05.2021 земельної ділянки площею 2,1037 га кадастровий номер 5324087705:05:007:0075, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; - визнання недійсним договору купівлі-продажу від 19.05.2021 земельної ділянки площею 2,1037 га кадастровий номер 5324087705:05:007:0075, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; - стягнення з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) у дохід держави отриманих ним на підставі договору купівлі-продажу від 18.05.2021 грошових коштів в сумі 2 081 611 грн. на рахунок за ККДБ 2401400 символ звітності 111 №UA748999980313050111000016712, код ЄДРПОУ 37959255, отримувач ГУК у Полт.обл./тг м. Полтава/24010400, Казначейство України (ел.адм.подат.); - стягнення з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) у дохід держави отриманих ним на підставі договору купівлі-продажу від 19.05.2021 грошових коштів в сумі 2 090 000 грн. на рахунок за ККДБ 2401400 символ звітності 111 № UA748999980313050111000016712, код ЄДРПОУ 37959255, отримувач ГУК у Полт.обл./тг м. Полтава/24010400, Казначейство України (ел.адм.подат.); - стягнення (звернення) у дохід держави в особі Щербанівської сільської ради (код ЄДРПОУ 41856395) належну [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) земельної ділянки площею 2,1037 га кадастровий номер 5324087705:05:007:0075; -припинення права власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на земельну ділянку площею 2,1037 га кадастровий номер 5324087705:05:007:0075 у Державному реєстрі прав та реєстрацію права комунальної власності в особі Щербанівської сільської ради (код ЄДРПОУ 41856395) на земельну ділянку площею 2,1037 га кадастровий номер 5324087705:05:007:0075 в Державному реєстрі прав. Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви підлягають стягненню з позивача на користь держави, згідно ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову в загальному розмірі 101 367,16 грн. (сто одна тисяча триста шістдесят сім грн. 16 коп.) за дві вимоги немайнового характеру (п. 2, п.3 прохальної частини позову) по 2481,00 грн. за кожну, дві вимоги майнового характеру (п. 4, п. 5 прохальної частини позову) по 31 224,16 грн. та 31 350,00 грн. відповідно та немайнову і майнову вимоги об`єднані в п. 6 прохальної частини позову в розмірі 2481,00 грн. (немайнова вимога про стягнення земельної ділянки) та 31 350,00 грн. (за вимогу про припинення права власності та реєстрацію права власності, яка відповідно до п. 9 ст. 176 ЦПК України є майновою, виходячи з вартістю нерухомого майна станом на час останнього його продажу).

Outcome: approved