Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати право власності за [PERSON] на: 72/100 частки житлового будинку загальною площею 128,8 кв.м. в [ADDRESS] , вартістю 840068,00 гривень; земельну ділянку площею 0,045га в [ADDRESS] кадастровий №3221487001:01:088:055 вартість 53663,00 гривень; автомобіль Mitsubishi Lancer 2007 року випуску д.н. [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , вартістю 195000,00 гривень; майнові обов`язки по договору позики від 27.05.2014 року на суму 55414,12 доларів США, що в еквіваленті складає 1455174,9 гривень; а всього майнових прав та обов`язків на загальну суму 2543905,9 гривень. В порядку поділу спільного майна подружжя визнати право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , вартістю 750 000,00 гривень; майнові обов`язки по договору позики від 27.05.2014 року на суму 29615,88 доларів США, що в еквіваленті складає 777713,00 гривень; а всього майнових прав та обов`язків на загальну суму 1527713,00 гривень. та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Свої вимоги обгрунтовує тим, що між ним та відповідачем 07.05.2013 року було зареєстровано шлюб, за час перебування в шлюбі з відповідачкою ними було придбане вище вказане нерухоме та рухоме майно, а також набуто майнових обов`язків на загальну суму 2232887,80 гривень на підставі договору позики від 27.05.2014 року та додаткової угоди до договору позики від 21.11.2016 року. При цьому, зазначає, що майно, набуте ними за час перебування у шлюбі придбане саме за кошти отримані в борг, а тому варіант поділу майна зазначений ним в позові на його думку повністю відповідає інтересам як його так і відповідача. Третя особа [PERSON] звернувся до суду з самостійними вимогами, в яких просить стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] суму в розмірі 2232887,80 гривень за договором позики від 27.05.2014 року та додаткової угоди до договору позики від 22.11.2016 року та судові витрати покласти на відповідачів. В судове засідання позивач не з`явився, подавши заяву про слухання справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просила задовольнити. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися, відповідач подала відзиви на позовну заяву [PERSON] та третьої особи [PERSON] в яких в задоволенні позовів просила відмовити та звернулася до суду з зустрічною позовною заявою в прийнятті якої ухвалою суду від 16.05.2023 року було відмовлено.0, Від третьої особи в судове засідання не з`явився, подав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, заявлені самостійні вимоги щодо предмету спору підтримав в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. За ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 07.05.2013 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Васильківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис N0. 97, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . За час перебування у шлюбі сторонами набуте у власність наступне майно: 72/100 часток житлового будинку загальною площею 128,8 кв.м. в [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу частки житлового будинку від 28.05.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Семенцем О.А., зареєстрованого в реєстрі за №743; земельну ділянку площею 0,045га, цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: [ADDRESS] кадастровий № 3221487001:01:088:055, що підтверджується Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 28.05.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Семенцем О.А., зареєстрованого в реєстрі за №746; автомобіль Mitsubishi Lancer 2007 року випуску д.н. [NUMBER] , що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу Серії [NUMBER] від 23.10.2014 року та квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 22.11.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Іванковою І.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1664. Відповідно до положень ч.ч.2 і 4 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі №6-1568цс16 від 07.12.2016, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тож при вирішенні питання щодо визнання право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому відповідно до ст. 66 цього Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Положеннями ст. 69 СК України встановлено, що чоловік та дружина мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу, а відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до статті 64 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які незаборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. ст. 76-77, 80, 83 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 грудня 2013 року ухвалив постанову у справі № 6-135цс13, згідно правового висновку якої вбачається що, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Таким чином, дослідивши всі матеріали справи, надавши належну оцінку наданим доказам, а також виходячи із принципів справедливості, добросовісності і розумності, враховуючи, що сторони визнають, що спірне майно набуте ними за час перебування у шлюбі то позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а саме поділу вказаного нерухомого майна шляхом визнання за кожною із сторін право власності по частині та стягнення з позивача на користь відповідача частину вартості придбаного ними автомобіля. Позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача майнових прав та обов`язків на загальну суму 1527713,00 гривень, задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 5 жовтня 2020 року у справі №537/78/19 (провадження №61-17347св19), положення ст.60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 5 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.2, ч.3 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 7 вересня 2016 року, згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Разом з тим, відсутність такої згоди сама про собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15, від 30 березня 2016 року у справі №533цс16 тощо. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно з ч.1, ч.2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню для ухвалення судового рішення. Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що відповідач була належним чином була повідомлена про укладення позивачем договору позики від 27.05.2014 року та додаткової угоди до договору позики від 22.11.2016 року. Також позивачем не надано суду доказів, що отримані ним у борг грошові кошти були використані на придбання спільного рухомого та нерухомого майна. Враховуючи викладене, саме за позивачем слід визнати право власності на майнові права та обов`язки на суму 2232887,80 (два мільйони двісті тридцять дві тисячі вісімсот вісімдесят сім грн. 80 коп) гривень. Судом встановлено, що 27 травня 2014 року, між мною, третьою особою, яка заявила самостійні позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] було укладено Договор позики. На виконання умов Договору, а саме: п. 1. Договору, позикодавець передав у власність відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 940 000.00 грн. що еквівалентно 80 000.00 доларів США 00 центів, а відповідач взяв на себе зобов`язання повернути грошові кошти в строки, зазначені Договором. Доказом передання грошових коштів відповідачу [PERSON] , відповідно до п. 9.1 Договору, є належним чином підписаний Договір. Пунктом 5 Договору Сторони Договору встановили графік черговості повернення відповідачем [PERSON] позики та розмір платежу в іноземній валюті, який був у подальшому змінений Додатковою угодою від 21 листопада 2016 року у зв`язку із збільшенням розміру позики. Так, позикодавець додатково передав у власність відповідачеві [PERSON] грошові кошти у розмірі 776 700.00 (Сімсот сімдесят шість тисяч сімсот гривень 00 копійок) грн, що еквівалентно 30 000,00 (Тридцять тисячі доларів США 00 центів) доларів США за курсом НБУ на день підписання Додаткової угоди. Таким чином, загальний розмір позики за Договором в іноземній валюті становить 110 000,00 (Сто десять тисяч доларів США 00 центів) доларів США та підлягає поверненню, відповідно до п. 4 Договору, не пізніше 31 грудня 2024р. У відповідності до умов договору, до 31.12.2017 року [PERSON] зобов`язаний був повернути [PERSON] 30 830,00 доларів США, проте, на дату звернення третьої особи, яка заявила самостійні вимоги, що предмету спору до суду, в порушення умов Договору, [PERSON] не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення чергового платежу позики в розмірі та строки, визначені Договором, а повернув лише 24 970,00 доларів США. Зазначене підтверджується підписаним між [PERSON] та [PERSON] . Актом звірки взаєморозрахунків до Договору від 26 березня 2018 року. Сторони, пунктом 6 Договору, передбачили право вимагати дострокового повернення всієї позики, що залишилася, у разі прострочення [PERSON] повернення чергової частини позики (або в неповному обсязі). Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За приписами ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Верховним Судом України в Постанові від 18.09.2013 року у справі №6-63цс13 було зроблено правовий висновок, що тлумачення ч. 4 ст. 202, ч. 2 ст. 626, ст. 1046 Цивільного кодексу Україні дозволяє стверджувати, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення договору позики всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Таким чином, станом на дату звернення до суду загальний розмір боргу за Договором становить 2232887,80 (два мільйони двісті тридцять дві тисячі вісімсот вісімдесят сім грн. 80 коп) гривень, який підлягає стягненню саме з відповідача [PERSON] , оскільки як встановлено судом письмової згоди в порушення вимог ч.3 ст. 65 СК України відповідач [PERSON] не надавала.

Outcome: partial