Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

У вересні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначив, що між ним та [PERSON] існували правовідносини щодо надання правової допомоги. За результатами надання такої допомоги, у [PERSON] виникла заборгованість перед [PERSON] . Така заборгованість підтверджується розпискою від 01.06.2019, де зазначено, що [PERSON] зобов`язується до 30.08.2019 повернути грошові кошти у розмірі 3 500 доларів США. Так, починаючи з 01.06.2019 по день звернення до суду відповідач [PERSON] частково сплатила заборгованість [PERSON] у сукупному розмірі 1 200 доларів США. Таким чином, станом на день пред`явлення позову до суду, заборгованість [PERSON] перед [PERSON] складає 2 300 доларів США. На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 2\~300 доларів США, а також судові витрати по справі. Заперечуючи проти позовних вимог, у січні 2023 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання правочину недійсним. В обґрунтування позову зазначила, що боргову розписку від 01.06.2019 вона написала під психологічним тиском зі сторони [PERSON] . Фактично між нею та [PERSON] не існувало правовідносин щодо надання правової допомоги. Зміст розписки з відсиланням про надання адвокатських послуг [PERSON] . [PERSON] не підтверджено жодним належним та допустимим доказом. Також зазначила, що між сторонами не існувало правовідносин договору позики. На підставі викладеного, просила суд визнати правочин вчинений у формі розписки 01.06.2019 [PERSON] про зобов`язання повернути [PERSON] за адвокатські послуги 3\~500 доларів США недійсним, а також просила стягнути судові витрати по справі. Ухвалою суду від 21.10.2022 прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою суду від 29.12.2022 здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін на розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Ухвалою суду від 22.02.2023 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину недійсним, об`єднавши їх в одне провадження, та здійснено перехід на розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 22.03.2023 закрито підготовче судове засідання і справу призначено до розгляду по суті. 25.05.2023 справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом адвокат Громов Ю.А. зазначив, що між сторонами існували правовідносини щодо надання [PERSON] правової допомоги рідному брату [PERSON] , відповідно до якого остання взяла на себе боргові зобов`язання перед відповідачем на загальну суму 3\~500 доларів США. Утім, заборгованість за розпискою було виконано частково, а саме в сукупному розмірі 1\~200 доларів США. Зазначив, що між сторонами існують боргові зобов`язання. На підставі викладеного, просив суд задовольнити первісний позов у повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечувала боргові зобов`язання за розпискою. Зазначила, що приблизно в січні-лютому 2019 року її брат, [PERSON] , звертався до раніше знайомого йому адвоката Іонкіна Д.Г. щодо отримання правової допомоги, і оскільки [PERSON] було взято під варту, останній попросив відповідача поспілкуватися з [PERSON] щодо можливості звільнення [PERSON] з-під варти. У подальшому, 01.06.2019 під психологічним тиском з боку [PERSON] , [PERSON] написала боргову розписку. Таким чином, фактично між позивачем та відповідачем не існувало правовідносин договору позики, а тому просила відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічну позовну заяву. Представник відповідача за первісним позовом адвокат Сухомлин О.В. також заперечувала проти первісного позову. Повідомила, що за змістом розписка від 01.06.2019 дає відсилання до адвокатських послуг, але надання [PERSON] правової допомоги [PERSON] не підтверджено належними та допустимими доказами. Таким чином, стороною позивача за первісним позовом не доведено існування договірних відносин між сторонами. На підставі викладеного, просила суд відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічні позовні вимоги. Вислухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 01.06.2019 [PERSON] власноруч була написана розписка, відповідно до якої остання зобов`язується повернути [PERSON] грошові кошти в розмірі 3\~500 доларів США за адвокатські послуги, строком до 30.08.2019. Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин). У відповідності до ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Водночас, у відповідності до ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що зазначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні затрати, необхідні для виконання договору. У відповідності до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно із ч.ч.1,2,3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. За правилами ст.ст. 12,81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи . підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт надання [PERSON] адвокатських послуг Паршаковій А.В., а тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні первісного позову. Що стосується зустрічної позовної заяви, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1-3,5 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що т чинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. У відповідності до ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач за зустрічним позовом, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що [PERSON] не довела факту написання розписки під впливом тяжкої для неї обставини, а тому зустрічний позов також задоволенню не підлягає. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed