Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання малолітньої дитини в розмірі 88 508,60 грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 березня 2014 року зобов`язано батька [PERSON] сплачувати аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачем, у розмірі 1/6 частини всіх доходів щомісячно починаючи з 27 січня 2014 року та до повноліття дитини. Однак [PERSON] не сплачував аліменти за рішенням суду на утримання сина, внаслідок чого виникла заборгованість зі сплати аліментів станом на 31 травня 2021 року у розмірі 88 508,60 грн. 22 червня 2016 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] , у зв`язку з чим змінила прізвище на « [PERSON]». У зв`язку з тим, що відповідач не виконував свій обов`язок по утриманню дитини, аліменти не сплачував, позивач змушена звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача неустойки за прострочення сплати аліментів. За розрахунками позивача, за період з 27 січня 2014 року по 30 червня 2021 року сума неустойки складає 360 711,30 грн. Посилаючись на норми ст. 196 СК України, загальна сума неустойки за прострочення сплати аліментів на утримання малолітньої дитини позивачем нараховано в розмірі 88 508,60 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 серпня 2021 року відкрито провадження у даній справі та розгляд справи призначено за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін. (а.с.16-17) Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. 20 жовтня 2021 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву (а.с. 21-23), в якому відповідач зазначив про незгоду з нарахованою сумою заборгованості по аліментах та відсутність можливості сплачувати аліменти на дитину з поважних причин. Також відповідач вказав на те, що він зареєстрований та проживає в с.Вільшка Житмирського району Житомирської області, не працює, а тому середній розмір заробітної плати повинен визначатися саме по Житомирській області, а не по м.Києву, як було враховано державним виконавцем. 07 вересня 2022 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив відповідь на відзив, в якій зазначено, що довідка-розрахунок в судовому порядку відповідачем не оспорена, а його доводи щодо незгоди з цим розрахунком є необґрунтованими, як й інші викладені у відзиві доводи (а.с.34-35). Відповідно до ч. 4 ст. 179 ЦПК України відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 серпня 2021 року позивачеві встановлено п`ятиденний строк на подання відповіді на відзив, з дня отримання відзиву. Згідно ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 127 ЦПК України визначено, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. З матеріалів справи вбачається, що позивач ознайомилась з матеріалами справи, в тому числі і відзивом на позовну заяву, 22 лютого 2022 року (а.с.33), проте відповідь на відзив не містить заяви про визнання поважними причин попуску строку на подання відповіді на відзив, поданої до суду лише 07 вересня 2022 року, як і заяви про продовження строку на подання відповіді. Тобто, всупереч вимогам ч.4 ст.179 ЦПК України, відповідь на відзив подана з пропуском строку, встановленого ухвалою суду, а відповідна заява про продовження встановленого судом процесуального строку подана не була. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що причини пропуску строку на подання відповіді на відзив позивача не є поважними, заява на його продовження в строки, визначені ч.2 ст. 127 ЦПК України не подана, у зв`язку з чим відповідь на відзив підлягає залишенню без розгляду. Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані позивачем та відповідачем докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику в судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 березня 2014 року у справі №755/2598/14-ц позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину і утримання дружини задоволено частково, ухвалено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини всіх видів доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 січня 2014 року та до повноліття дитини та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти у розмірі 1/6 частини всіх видів доходів щомісячно, починаючи з 27 січня 2014 року та до досягнення дитиною трирічного віку - до [INFO] . (а.с.3-4). З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, сформованого 21 вересня 2017 року, вбачається, щодо прізвища [PERSON] , [INFO] , внесено зміни: 16 листопада 2016 року на підставі заяви матері та батька дитини про визнання батьківства №425 від 16 листопада 2012 року прізвище змінено на [PERSON] , 15 серпня 2017 року на підставі заяви матері, згідно ст.148 СК України №205/16.6-89 від 07 липня 2017 року, прізвище змінено на [PERSON] . Крім того, 07 липня 2017 року до актового запису внесено відомості про позбавлення [PERSON] батьківських прав на підставі рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 10 квітня 2017 року у справі №275/20/17. (а.с. 5-7) [PERSON] внаслідок укладення шлюбу змінила прізвище на [PERSON] Виконавчий лист №755/2598/14-ц від 20 серпня 2014 року, виданий Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини всіх видів доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 січня 2014 року та до повноліття дитини перебуває на виконанні у Подільському відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Як убачається з довідки-розрахунку заборгованості з аліментів від 17 листопада 2020 року №45634515/15, за період з 27 січня 2014 року по 31 жовтня 2020 року, загальна заборгованість станом на 31 жовтня 2019 року складає 65 744,26 грн (а.с.8). З довідки-розрахунку заборгованості з аліментів від 18 червня 2021 року №45634515/15, за період з 27 січня 2014 року по 31 травня 2021 року вбачається, що загальна заборгованість станом на 31 травня 2021 року складає 88 508,75 грн (а.с.9). Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву, посилається на те, що розрахунок заборгованості державного виконавця не відповідає дійсності. Разом з тим, відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Гарантією прав фізичних та юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців. Відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Частиною 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Згідно з ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. При цьому, Верховний Суд у своїй постанові від 13 січня 2021 року у справі №2-751/2007 (провадження №61-15422св20), дійшов висновку, що спір щодо розміру заборгованості може бути розглянути або в порядку оскарження дії державного виконавця, або пред`явлення позову на загальних підставах, що узгоджується з пунктом 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 (з відповідними змінами) і підтверджується судовою практикою Верховного Суду. Отже, законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи в порядку, встановленому законом, що передбачено ч. 9 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» та ч. 3 ст. 195 СК України. [PERSON] звертався до Дніпровського районного суду міста Києва зі скаргою на бездіяльність Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с.25-28) Проте ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року у справі №755/17597/21 скаргу [PERSON] до [PERSON] , Подільський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на бездіяльність по виконавчому провадженні, визнано неподаною та повернуто скаржнику. З позовом щодо розміру заборгованості по аліментам, наведеного у вищевказаному розрахунку заборгованості, відповідач не звертався та доказів на його спростування суду не надав. Згідно із ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч.3 ст. 182 СК України). У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця. Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки. Нормою ч.1 ст. 196 СК України визначено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Згідно роз`яснень, які викладені у п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені), визначена у статті 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Отже неустойка, визначена у ч.1 ст. 196 СК України може бути стягнута з особи, яка є винною у простроченні сплати аліментів. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Під ухиленням від сплати аліментів закон розуміє як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів; приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо. Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання. У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %. Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %. У постанові від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що пеня на заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Виходячи з наданих позивачем розрахунків зі сплати відповідачем аліментів, суд при визначенні періоду прострочення виходить саме з викладеного державним виконавцем розрахунку - тобто з 01 листопада 2019 року по 31 травня 2021 року, враховуючи при цьому, що заборгованість по сплаті аліментів на дитину утворилась з 27 січня 2014 року, однак розрахунок заборгованості за цей період матеріали справи не містять. Отже, беручи до уваги розрахунки заборгованості зі сплати аліментів від 17 листопада 2020 року та 18 червня 2021 року, пеня за період прострочки сплати відповідачем аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , з 01 листопада 2019 року по 30 червня 2021 року (дату, вказану в позовній заяві) становить 163 517,29 грн (2 662,33 грн*577*1% + 3 144,83 грн*546*1% + 2 631,16 грн*515*1% + 2 741,16 грн*487*1% + 2 998,33 грн*456*1% + 2 546,33 грн*426*1% + 2 531,83 грн*395*1% + 2 732,16 грн*365*1% + 2 842,16 грн*334*1% + 2 799,16 грн*303*1% + 2 875,50 грн*273*1% + 2 875,50 грн*243*1% + 2 930,33 грн*212*1% + 3 635,33 грн*181*1% + 2 922,16 грн*150*1% + 3 084,00 грн*122*1% + 3 355,33 грн*91*1% + 3 403,66 грн*61*1% + 3 403,66 грн*30*1% ). Разом з тим, згідно положень ч.1 ст. 196 СК України визначено, що розмір неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, не може перевищувати 100 відсотків заборгованості. Враховуючи, що відповідач допустив прострочення сплати аліментів на утримання дитини, беручи до уваги, що сума неустойки (пені) в розмірі 163 517,29 грн за порушення [PERSON] аліментних зобов`язань перевищує 100% заборгованості по цим зобов`язанням, яка станом на 31 травня 2021 року становила 88 508,75 грн, та виходячи з положень ч.1 ст.13 ЦПК України щодо розгляду судом справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, вимога про стягнення неустойки (пені) в розмірі 88 508,60 грн є правомірною. В матеріалах справи відсутні докази того, що заборгованість відповідача зі сплати аліментів утворилася з незалежних від нього причин, як то у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками тощо. Згідно ч. 2 ст. 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Аналіз вказаного положення законодавства дає підстави для висновку, що зменшення розміру неустойки є правом суду, яке він може реалізувати за результатами дослідження обставин матеріального та сімейного стану платника аліментів, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, і які підтверджено відповідними доказами, та за умови дотримання, у разі зменшення неустойки, інтересів дитини, яка і є власником несплачених аліментів, враховуючи при цьому завдання СК України та ЦК України. Слід враховувати, що для наявності підстав для зменшення неустойки достатньо встановити одну з перелічених вище обставин: (1) матеріальний стан платника аліментів; (2) сімейний стан платника аліментів; (3) інші обставини, які мають істотне значення При вирішенні цього питання також слід враховувати, що неустойка не повинна бути надмірним тягарем, яка би спотворювала її розумне стимулююче призначення у відповідних відносинах, та не стати джерелом збагачення її отримувача. Також слід врахувати, що при реалізації судом свого права зменшити розмір неустойки, зменшується не визначений законом її розмір, а сама сума неустойки, визначена виходячи з цього розміру. У відзиві зазначено, що в період з 27 січня 2020 року по 27 січня 2021 року [PERSON] перебував на обліку та отримував компенсацію як фізична особа, яка надає соціальні послуги в сумі 227,00 грн та здійснював догляд за [PERSON] , не працює, а тому не має можливості сплачувати аліменти на дитину. Проте на підтвердження вказаних обставин відповідачем не долучено жодного доказу. Матеріали справи не містять відомостей ані про отримання/неотримання відповідачем доходу, ані перебування на обліку у центрі зайнятості, ані про отримання компенсації як фізична особа, яка надає соціальні послуги, ані про відсутність у [PERSON] рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, рахунків у банках тощо. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи, що відповідач допустив прострочення сплати аліментів на утримання дитини та існує суттєва заборгованість перед позивачем із сплати аліментів, беручи до уваги обов`язок відповідача сплачувати щомісячно аліменти на утримання дитини, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову про стягнення неустойки, а саме за період з 01 листопада 2019 року по 30 червня 2021 року, з урахуванням розміру заборгованості, положень ч. 1 ст. 196 СК України та ст.13 ЦПК України, в сумі 88 508,60 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн, від сплати якого при зверненні до суду позивач була звільнена. На підставі викладеного, статтею 196 СК України, статтями 2, 10, 76-81, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

Outcome: partial