Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Жашківської міської ради, Служба у справах дітей Ірпінської міської ради. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 08 липня 2000 року він уклав шлюб з відповідачкою, який зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції Київської області та зроблено відповідний актовий запис за № 93. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Останніх два роки сторони не можуть знайти спільної мови і позивач вважає, що вони не підходять одне одному, бо не зійшлись характерами. Сімейне життя з відповідачкою не склалося через те, що вони мають різні характери та погляди на спільне життя, відсутнє взаєморозуміння між ними. Шлюб носить формальний характер, примирення між ними не можливе На сьогоднішній день син [PERSON] проживає з позивачем та знаходиться на його утримані. Весь час відповідач життям сина не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні. На сьогоднішній день дитині вже чотирнадцять років, він не пам`ятає матір та немає до неї ніяких почуттів, оскільки за всі ці роки жодного разу її не бачив. Також в спілкуванні з позивачем ніколи про матір не питав та не цікавився. Дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера які сприяють належному вихованню дитини, її повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. Дитина знаходиться на обліку в дитячій міській поліклініці, вчасно проведені профілактичні щеплення, проводились регулярні амбулаторні огляди, стан здоров`я задовільний. Нагляд за станом здоров`я дитини з моменту її народження і по звернення з позовом до суду здійснює позивач. Мати участі в цій сфері життя дитини не приймає. У зв`язку з вищевикладеним позивач звернувся до суду з позовом та просив розірвати шлюб, який зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції Київської області та визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Ухвалою суду від 21.09.2022 судом прийнято позовну заяву й відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 27.04.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, представник позивача адвокат Стовбун О.А. також не з`явився, при цьому до суду направив заяву про слухання справи у його відсутності, просив позов задовольнити у повному обсязі, оскільки відповідач визнає позов. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, при цьому до суду направила заяву про слухання справи у її відсутності. Заявлений позов визнає у повному обсязі. У судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Служби у справах дітей Жашківської міської ради - не з`явився, при цьому до суду направив заяву про слухання справи у його відсутності. У підготовче засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Служби у справах дітей Ірпінської міської ради - не з`явився, при цьому просив врахувати письмову відповідь на ухвалу суду від 31.01.2023 року. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленному цим Кодеком, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом установлено, що сторони, відповідно до представленого свідоцтва про укладення шлюбу, знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 08 липня 2000 року. Від спільного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Згідно положень ч. 2 п.п. 1, 3 ст. 1 СК України завданнями Сімейного кодексу України є зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб, побудова сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Частинами 3 та 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. На підставі ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Частина 2 ст. 112 СК України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Вимогами ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч.3 ст.115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Позивач скористався своїм правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто, на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги, що причини, які спонукають його наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, суд вважає, що збереження шлюбу та подальше проживання подружжя не можливе, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Що стосується позовних вимог про визначення місця проживання дитини, судом установлено, що з 08 липня 2000 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від спільного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження № 137 від 09 квітня 2008 року. [PERSON] , [INFO] , проживає з позивачем за адресою [ADDRESS] . Ці факти визнаються сторонами та підтверджуються свідоцтвом про шлюб, свідоцтвом про народження сина, довідкою з «Центру надання адміністративних послуг», актом обстеження умов проживання від 06.10.2022 року. З встановлених обставин вбачається, що правовідносини є сімейними й врегульовані ст.ст. 141, 160, 161 СК України та пов`язаними нормами, які наведені нижче. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з положеннями ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку. Наведені норми та встановлені обставини вказують на те, що між сторонами не існувало спору щодо визначення місця проживання дитини до досягнення чотирнадцяти років. Після досягнення такого віку дитина продовжила проживати з батьком. Законом не передбачене вирішення спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років. Встановлені обставини та наведені у сукупності положення закону вказують на те, що між сторонами не існує спору, дитина з малолітнього віку проживала з позивачем й після досягнення чотирнадцяти років залишилася проживати з ним за власною волею без примусу. Наведеними нормами ст.ст. 141, 160, 161 СК України не передбачено прав позивача визначати місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років. Тобто, у позивача відсутнє право визначати місце проживання такої дитини, відповідно він не має порушеного права. Більше того між сторонами немає спору, щодо визначення місця проживання дитини. На підставі досліджених доказів й у співставленні з нормами законів суд дійшов висновку, що право позивача не було порушене, а тому немає підстав у застосуванні заходів судового захисту. Відтак у задоволенні позову у частині встановлення місця проживання дитини слід відмовити.

Outcome: partial