Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

09.12.2020 представник позивачки [PERSON] - адвокат Дудорова О.О. звернулась до суду з позовною заявою до Івано-Франківської міської ради, [PERSON] , в якому просила: 1) скасувати рішення VII сесії V демократичного скликання Колодіївської сільської ради від 04 квітня 2007 року «Про приватизацію земельних ділянок», яким [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,2003 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; 2) скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯЕ №825613 виданий 08 серпня 2008 року управлінням земельних ресурсів у Тисменицькому районі та зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010831200034; 3) скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0, 2003 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, здійснену на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯЕ №825613 виданий 08 серпня 2008 року управлінням земельних ресурсів у Тисменицькому районі; 4) стягнути з відповідачів судовий збір у розмірі 2522,40 грн. Заявлений позов обґрунтовано тим, що 04.07.2007 Колодіївською сільською радою Тисменицького району Івано-Франківської області було прийнято рішення VII сесії V скликання, на підставі якого 08.08.2008 було видано Державний акт про право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №825613, відповідно до якого [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,2003 га по [ADDRESS] , із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку. Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Тисменицької державної нотаріальної контори Колтун С.В. від 01.08.2001 №2-1730, позивачка є спадкоємцем майна [PERSON] , а саме житлового глиновального будинку житловою площею 19,5 кв м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (від 22.10.2019 присвоєно нову адресу [ADDRESS] ). За даним домоволодінням числиться житловий будинок у приватній власності 1958 року побудови та земельні ділянки загальною площею 0,20 га. У 2020 році під час виготовлення технічної документації виявилось, що фактично 90 % земельної ділянки, що числиться за успадкованим позивачкою домоволодінням, перебуває у власності відповідача [PERSON] та має кадастровий номер 2625881901:03:018:0038. Вважає, що Колодіївська сільська рада передала у власність відповідачу [PERSON] земельну ділянку, що розташована під належним позивачці на праві приватної власності домоволодінням, чим позбавила її можливості обслуговувати дане домоволодіння, належним чином розпоряджатися ним та реалізувати свої права як власника. 23.02.2021 від представника відповідача Івано-Франківської міської ради надійшла заява про застосування строків позовної давності, так як дата отримання інформації від проектної організації не є початком перебігу строків звернення до суду, оскільки позивачка могла раніше довідатися про прийняте оскаржуване рішення, так як в 2001 році успадкувала майно на земельній ділянці та з того часу наділена необхідним обсягом прав щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном і обов`язком знати про стан своїх майнових прав. 07.04.2021 від представника відповідача Івано-Франківської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, який обґрунтовано тим, що позивачка є спадкоємцем за заповітом майна [PERSON] , а саме житлового глиновального будинку за адресою: [ADDRESS] , тобто позивачкою не було успадковано спірні земельні ділянки. Зазначила, що погосподарська книга не підтверджує факту виникнення права власності на земельну ділянку. Крім того вказала, що єдиним належним та допустимим доказом, який підтверджує факт накладки земельних ділянок є рішення Державного кадастрового реєстратора про відмову у внесенні відомостей про земельну ділянку в Державному земельному кадастрі у зв`язку із накладкою на іншу земельну ділянку. Вважає, що позивачкою не надано обґрунтування в чому полягає порушення її права на земельні ділянки площею 0,11 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, 0,07 га під ріллею та 0,02 га під багаторічними насадженнями по [ADDRESS] . Враховуючи викладене просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 07.04.2021 від представника позивачки надійшло заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, в якому вказала, що представником Івано-Франківської міської ради не надано доказів, що позивачка могла дізнатися про порушення свого цивільного права раніше. Зазначила, що на час спадкування позивачкою будинку на спірній земельній ділянці, та на теперішній час власник будинку є власником земельної ділянки, яка під ним розташована. Вказала, що у даному випадку перебіг строку позовної давності слід обчислювати з моменту звернення позивачки до проектної організації, а саме з 20.08.2020, коли вона отримала зведений план земельних ділянок з якого і стало відомо про порушення її цивільного права. 01.11.2021 від відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій зазначив, що позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину в 2001 році, однак звернулась до суду через 19 років. Вважає, що в даному випадку загальний строк позовної давності сплинув ще в 2004 році. Ухвалою судді від 11.12.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 01.11.2021 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 21.06.2022 витребувано докази. Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримала та просила його задоволити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив застосувати строк позовної давності та у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні просила застосувати строк позовної давності. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку. Встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 01.08.2001 серії АЕА №467380, посвідченого державним нотаріусом Тисменицької державної нотаріальної контори Колтун С.В. на підставі заповіту, посвідченого Узинською сільською радою 18.07.1985 по реєстру №12, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , померлої [INFO] , є позивачка [PERSON] . Спадкове майно, на яке видано дане свідоцтво складається з: житлового глиновального будинку житловою площею 19,5 кв м зазначений в плані літерою «А», який знаходиться по [ADDRESS] . Житловий будинок належить спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконкомом Узинської сільської ради 22.02.1990, зареєстрований в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації за №128 (а.с.5). Як вбачається з витягу із погосподарської книги №2 Колодіївської сільської Ради народних депутатів на 1996, 1997, 1998, 1999, 2000 роки в приватній власності [PERSON] наявний житловий будинок 1958 року побудови та земля, згідно з даними, які виписуються з п`ятого розділу земельнокадастрових книг, всього: 0,20 га, в тому числі під будівлями для обслуговування житлового будинку і господарських будівель 0,11 га, під ріллею 0,07 га, під багаторічними насадженнями 0,02 га (а.с.9-11). Оскільки правовідносини щодо користування земельною ділянкою виникли до набрання чинності ЗК України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ, до таких правовідносин підлягає застосуванню положення ЗК Української РСР 1970 року та ЦК Української РСР 1963 року чинних на час отримання свідоцтва про право власності на житловий будинок виданого виконкомом Узинської сільської ради 22.02.1990. Відповідно до статті 13 ЗК Української РСР 1970 року, земля в Українській РСР надається в користування: колгоспам, радгоспам, іншим сільськогосподарським державним, кооперативним, громадським підприємствам, організаціям і установам; промисловим, транспортним, іншим несільськогосподарським державним, кооперативним, громадським підприємствам, організаціям і установам; громадянам СРСР. У випадках, передбачених законодавством Союзу РСР, земля може надаватися в користування і іншим організаціям та особам. Згідно з частиною 5 статті 20 ЗК Української РСР право землекористування громадян, які проживають у сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад депутатів трудящих. Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки по веденню книг погосподарського обліку № 112/5), а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки по веденню книг погосподарського обліку № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки по веденню книг погосподарського обліку № 69), які були замінені Інструкцією ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48. Відповідно до п. 7 Інструкції ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48, сільська, селищна, міська Рада заносить до спеціальної погосподарської книги дані про склад селянського (фермерського) господарства про передану у власність та надану в користування господарству земельну ділянку. Згідно з пунктом 7 Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року громадяни, які одержали у користування земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Отже, враховуючи наявні записи у погосподарських книгах щодо власника земельної ділянки, доведеним є право власності спадкодавця [PERSON] на спірну земельну ділянку. У постанові Верховного Суду від 24 листопада 2020 року у справі № 308/6368/15-а, суд касаційної інстанції взявши до уваги рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року 5-рп/2005 про забезпечення державного захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства, та встановлені судами обставини користування позивачами спірною земельною ділянкою на підставі записів у погосподарських книгах обліку, дійшов висновку про доведеність прав позивачів на спірну земельну ділянку. Враховуючи наведене та положення статті 20 ЗК Української РСР 1970 року, суд вважає доведеним право власності [PERSON] на земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , оскільки таке право підтверджується відповідними записами в погосподарської книги №2 Колодіївської сільської Ради народних депутатів на 1996, 1997, 1998, 1999, 2000 роки. Відповідно до\~ст. 1216 Цивільного кодексу України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі\~ст. 1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до ст. 30 Земельного кодексу України, чинного на момент прийняття позивачкою [PERSON] спадщини за заповітом, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить в розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. Отже,\~позивачка,\~набувши право\~власності на\~житловий глиновальний\~будинок житловою\~площею 19,5\~кв.\~м,\~який знаходиться\~по [ADDRESS] ,\~набула й\~право власності\~на земельну\~ділянку,\~яка перебувала\~в приватній\~власності[PERSON] розміром 0,20 га, в тому числі під будівлями для обслуговування житлового будинку і господарських будівель 0,11 га, під ріллею 0,07 га, під багаторічними насадженнями 0,02 га. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі № 6-253цс16, за змістом статті 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, одночасно переходить право приватної власності, право користування земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника такого об`єкта нерухомого майна, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено правочином. Пунктом 10 статті 28-1 розділу VII\~Прикінцевих та перехідних положень\~Закону України\~«Про Державний земельний кадастр»\~визначено, що документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набуття чинності цим Законом, є дійсними. Також, згідно із пунктом 2 розділу VII\~Прикінцевих та перехідних положень\~ Закону України\~«Про Державний земельний кадастр»\~встановлено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Відповідно до рішення виконавчого комітету Колодіївської сільської ради від 22.10.2019 №29 «Про розгляд звернень громадян» вирішено у зв`язку із упорядкуванням нумерацій будинків в [ADDRESS] , присвоєно нову адресу [ADDRESS] (а.с.12). У 2020 році позивачка звернулась до проектної організації із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, що розташована під її домоволодінням, та як вбачається з рішення №РВ-0500137682022 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 15.08.2022 міститься перетин її ділянки з ділянкою 2625881901:03:018:0038, площа співпадає на 72.9839 (а.с. 137-138) Суд встановив, що відповідачу [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №825613 від 08.08.2008, що розташована по [ADDRESS] , площею 0,2003 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.14). Правовою підставою для видачі зазначеного оскаржуваного державного акту вказано рішення VII сесії V скликання Колодіївської сільської ради від 04.04.2007. Дане рішення міститься в технічній документації із землеустрою щодо виготовлення документів, що посвідчують право приватної власності на земельну ділянку [PERSON] (а.с.120), яка надана ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області згідно ухвали Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 21.06.2022. Дане оскаржуване рішення немає жодних зазначень місця знаходження земельної ділянки, відсутня її адреса. А також, слід зазначити, що у вказаній технічній документації на зворотній стороні аркуша 119 міститься заява про виконання роботи по земельно-кадастровій інвентаризації та виготовлення документів, що посвідчують право власності на землю на території с. Колодіївка, згідно з рішенням VII сесії V скликання від 04.04.2007 Колодіївської сільської ради, адресована відповідачем [PERSON] директору Приватного підприємства «Екселент» [PERSON] , 30.03.2007, тобто з посиланням на рішення, яке мало бути прийнято в майбутньому. Як вбачається з листа архівного відділу №3 Івано-Франківської районної державної адміністрації від 29.08.2022 № 57/01-17 надати копію рішення 7 сесії 5 скликання Колодіївської сільської ради від 04.04.2007 щодо видання державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] немає можливості, оскільки в протоколах сесій Колодіївської сільської ради за 2007 рік відомостей не виявлено (а.с.128). Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , 08.08.2008 відбулась державна реєстрація земельної ділянки площею 0.2003, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та присвоєння кадастрового номеру 2625881901:03:018:0038 (а.с.76). Судом досліджено план земельної ділянки, що передається у власність (користування) відповідачу [PERSON] в с. Колодіївка, Тисменицького району Івано-Франківської області, загальною площею 0,2003 га (а.с.122), кадастровий план земельної ділянки землекористувача [PERSON] по [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.160), з яких вбачається, що суміжним користувачем земельної ділянки є [PERSON] , інші землі є власністю сільської ради. З наведеного вбачається, що предметом спору є накладення земельних ділянок та вбачається факт порушення вимог земельного законодавства державним органом, до повноважень якого було віднесено вирішення вказаного питання станом на день прийняття оскаржуваного рішення. Дана обставина також є суттєвим порушенням прав позивача щодо оформлення права власності на земельну ділянку. Суд не приймає твердження представника відповідача Івано-Франківської міської ради\~про те, що\~стороною позивачки не доведено, що земельна ділянка позивачки і земельна ділянка відповідача [PERSON] накладаються, оскільки представником позивачки подано рішення про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстав перетину ділянок з ділянкою 2625881901:03:018:0038, площа співпадіння 72.9839. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною 3 статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до статті 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Частиною 1 статті 155 ЗК України\~встановлено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Суд приходить до висновку, що рішення сьомої сесії п`ятого демократичного скликання Колодіївської сільської ради від 04.04.2007 «Про приватизацію земельних ділянок», яким передано у власність відповідача земельну ділянку площею 0,2003 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, без вказання адреси такої, слід визнати недійсним. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] щодо скасування вищевказаного рішення є підставними та підлягають задоволенню. Верховний Суд України у постанові від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-83цс13) зазначив, що оскільки державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, то вирішення питання про правомірність видання державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і від дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями\~116\~і\~118 ЗК України. Відповідно до ст. 16 Закону України "Про Державний земельний кадастр "земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Система кадастрової нумерації земельних ділянок є єдиною на всій території України. Структура кадастрових номерів земельної ділянки визначається Кабінетом Міністрів України. Кадастрові номери земельних ділянок зазначаються у рішеннях органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування про передачу цих ділянок у власність чи користування, зміну їх цільового призначення, визначення їх грошової оцінки, про затвердження документації із землеустрою та оцінки земель щодо конкретних земельних ділянок. Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. Скасований кадастровий номер земельної ділянки не може бути присвоєний іншій земельній ділянці. Відповідно до п.10 ст.24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності). Згідно з пунктами 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України №1952\~відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином, у зв`язку зі скасуванням рішення сьомої сесії п`ятого демократичного скликання Колодіївської сільської ради від 04.04.2007 «Про приватизацію земельних ділянок», яким відповідачу [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,2003 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, позовні вимоги про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №825613, виданий 08.08.2008 управлінням земельних ресурсів у Тисменицькому районі та зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010831200034, державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,2003 га розташовану за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, також підлягають задоволенню. З огляду на викладене, з урахуванням встановлених обставин, суд вважає заявлений позов обґрунтованим, підставним, та таким, що підлягає до задоволення в повному обсязі, оскільки заявлені вимоги є необхідними заходами з метою надання можливості позивачці реалізувати своє гарантоване право на спадщину. Щодо заяв представників відповідачів про застосування позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.\~256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до ст.\~253\~ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті\~15,\~16,\~20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз\~статті 261 ЦК України\~дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше. Звертаючись до суду з даним позовом 09.12.2020 представник позивачки посилалась на те, що позивачці стало відомо про порушення її прав 20.08.2020, коли вона отримала зведений план земельних ділянок. Представник відповідача Івано-Франківської міської ради стверджувала, що дата отримання інформації від проектної організації не є початком перебігу строків звернення до суду, оскільки позивачка могла раніше довідатися про прийняте оскаржуване рішення. Проте доказів, що позивачка довідалась про порушення своїх прав раніше суду не надано, заява про застосування строків позовної давності ґрунтується тільки на припущеннях. Щодо заяви про застосування позовної давності відповідача [PERSON] , то суд не бере її до уваги, так як твердження, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом позивачка отримала у 2001 році та строк позовної давності сплив у 2004 році, при тому, що оскаржуване рішення відповідач [PERSON] отримав у 2007 році, є взагалі необґрунтованим. Посилання на те, що позивачка мала об`єктивну можливість раніше дізнатися про порушення своїх прав також нічим не підтверджено. Суд звертає увагу на те, що відповідачем до заяви про застосування строків позовної давності 01.11.2021 було додано світлокопії будинку по [ADDRESS] , що насамперед свідчить про його обізнаність, що на земельній ділянці, оформлення якої він здійснював, знаходиться будинок, однак він не встановлював у чиїй він власності. Відтак суд відмовляє у задоволенні заяв представників відповідачів про застосування строків позовної давності. Згідно з ч.1\~ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З відповідачів на користь позивачки [PERSON] підлягає стягненню сплачений нею судовий збір в розмірі 2522,40 грн за три немайнові вимоги, а саме по 1261 грн 20 коп. На підставі наведеного, відповідно до\~ст.13, 20 ЗК Української РСР 1970 року, Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року, Закону України\~«Про Державний земельний кадастр», ст. 253, 256, 257, 261, 319, 321, 328, 1216, 1217, 1218 ЦК України,

Outcome: approved