Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», в якому просить з урахуванням уточнень визнати недійсним кредитний договір №860/14-27/18/3/7-165 від 29.08.2007 року, укладений між [PERSON] та відповідачем, а також визнати недійсним договір застави №860/14-27/18/3/7-165 від 29.08.2007 року. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 29.08.2007 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір №860/14-27/18/3/7-165 на строк до 10.08.2012 року. Повернення кредиту забезпечено заставою майна позивача, а саме автомобіля, який куплено на кредитні кошти. В квітні 2010 року заборгованість за кредитом складала 8693 доларів США. Рішенням третейського суду у м.Києві з позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 91 006,02 грн. та видано виконавчий лист. Виконавче провадження було відкрите 09.08.2019 року. В подальшому, 26.06.2020 року приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Кудряшов Д.В. на підставі заяви відповідача та на підставі виконавчого листа від 27.12.2010 року про стягнення з позивача 91 006,02 грн., прийняв рішення про опис та арешт майна позивача, а саме автомобіля «Чері», д.н.з. [NUMBER] . Зазначає, що він повертав кредитні кошти відповідачу у доларах США і платив відсотки за користуванням кредитом теж у доларах США. Як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що відповідачем порушено законодавство України, що регулює кредитно-фінансові відносини, а також готівковий оборот іноземної валюти в Україні при реалізації оспорюваного кредитного договору. Так, з кредитного договору вбачається, що зобов`язання банку по наданню кредиту і зобов`язання позивача по поверненню кредиту і по сплаті відсотків виражені в доларах США, що є порушенням приписів ст.524,533 ЦК України. Крім того, при наданні відповідачем споживчого кредиту позивачу шляхом зарахування доларів США на поточний рахунок позивача, було порушено вимоги Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, оскільки надання кредиту саме в іноземній валюті фізичній особі на поточний рахунок позичальника не передбачено даною Інструкцією, а отже суперечить ЦК України і іншим актам цивільного законодавства. Вважає, що оскільки кредитний договір не відповідає чинному законодавству, то як наслідок, договір застави також має бути визнаний недійсним. На підставі викладеного позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі. Представником відповідача надано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі з огляду на наступне. Так, 29.08.2007 року між позивачем та АКБ СР «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту №860/14-27/18/3/7-165, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 14 348,00 доларів США на умовах строковості, строком до 10.08.2012 року. Як гарантія виконання зобов`язання за кредитним договором, 29.08.2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір застави транспортного засобу марки Chery Eastar, д.н.з. [NUMBER] , 2007 року випуску. Вважає, що відсутні підстави для визнання недійсним укладеного кредитного договору між сторонами, а також договору застави, який є похідним від нього, оскільки позивачем не доведено факт укладання кредитного договору на умовах, що обмежують його права як споживача та що він був укладений з використанням банком нечесної підприємницької діяльності, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства сторони є вільними в укладанні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору. Під час укладання договору кредиту та додаткових угод до нього, сторони досягли домовленості відносно всіх його умов, у тому числі щодо суми кредиту, дати видачі кредиту, річної відсоткової ставки, необхідного платежу щомісячної суми погашення основної заборгованості, строку внесення платежів, умов повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, права дострокового виконання зобов`язань за договором та його умов. Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, позивач погодився із всіма умовами договору та угод, про що свідчить підпис останнього. Після укладення договору у 2007 року [PERSON] його не оспорював, приступив до його виконання і виконував тривалий час, що також не заперечується позивачем, тобто останній погодився з умовами договору. Крім того, договором визначено повернення кредиту в тій самій валюті, в якій видано кредит, що повністю відповідає суті договору кредиту і не суперечить чинному законодавству. Щодо права надання кредитування у валюті, зазначає, що АКБ СР «Укрсоцбанк», як фінансова установа, отримав в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який на момент укладення Кредитного договору мав генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій, та мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Крім того, відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності до вимог позивача. Ухвалою суду від 14.07.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 11.08.2020 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 31.08.2020 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову у даній цивільній справі. Ухвалою суду від 19.04.2021 року витребувано у АТ «Альфа-Банк» належним чином оформлену виписку з поточного рахунку № [NUMBER] , протокол засідання кредитного комітету Акціонерного товариства «Альфа-Банк», де приймалось рішення про надання [PERSON] - фізичній особі кредиту у доларах США, заявку [PERSON] на видачу готівки у доларах США, квитанцію № 06628а від 29.08.2007року, квитанцію № 50 від 29.08.2007року, квитанцію про повернення [PERSON] кредиту Акціонерному товариству «Альфа-Банк» в доларах США і сплату позивачем відсотків у доларах США за користуванням кредитом у доларах США, належним чином оформлену виписку з позичкового рахунку № [NUMBER] , належним чином завірену копію меморіального валютного ордеру, що підтверджує операцію по перерахуванню з кореспондентського рахунку Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на позичковий рахунок позивача 29.08.2007 року 14348 доларів США і надання вказаної суми позивачу в касі Акціонерного товариства «Альфа-Банк». Ухвалою суду від 03.08.2021 року повторно витребувано у АТ «Альфа-Банк» належним чином оформлену виписку з поточного рахунку № [NUMBER] , протокол засідання кредитного комітету Акціонерного товариства «Альфа-Банк», де приймалось рішення про надання [PERSON] - фізичній особі кредиту у доларах США, заявку [PERSON] на видачу готівки у доларах США, квитанцію № 06628а від 29.08.2007року, квитанцію № 50 від 29.08.2007року, квитанцію про повернення [PERSON] кредиту Акціонерному товариству «Альфа-Банк» в доларах США і сплату позивачем відсотків у доларах США за користуванням кредитом у доларах США, належним чином оформлену виписку з позичкового рахунку № [NUMBER] , належним чином завірену копію меморіального валютного ордеру, що підтверджує операцію по перерахуванню з кореспондентського рахунку Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на позичковий рахунок позивача 29.08.2007 року 14348 доларів США і надання вказаної суми позивачу в касі Акціонерного товариства «Альфа-Банк». Ухвалою суду від 13.10.2021 року втретє витребувано у АТ «Альфа-Банк» належним чином оформлену виписку з поточного рахунку № [NUMBER] , протокол засідання кредитного комітету Акціонерного товариства «Альфа-Банк», де приймалось рішення про надання [PERSON] - фізичній особі кредиту у доларах США, заявку [PERSON] на видачу готівки у доларах США, квитанцію № 06628а від 29.08.2007року, квитанцію № 50 від 29.08.2007року, квитанцію про повернення [PERSON] кредиту Акціонерному товариству «Альфа-Банк» в доларах США і сплату позивачем відсотків у доларах США за користуванням кредитом у доларах США, належним чином оформлену виписку з позичкового рахунку № [NUMBER] , належним чином завірену копію меморіального валютного ордеру, що підтверджує операцію по перерахуванню з кореспондентського рахунку Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на позичковий рахунок позивача 29.08.2007 року 14348 доларів США і надання вказаної суми позивачу в касі Акціонерного товариства «Альфа-Банк». Ухвалою суду від 25.01.2022 року вчетверте витребувано у АТ «Альфа-Банк» належним чином оформлену виписку з поточного рахунку № [NUMBER] , протокол засідання кредитного комітету Акціонерного товариства «Альфа-Банк», де приймалось рішення про надання [PERSON] - фізичній особі кредиту у доларах США, заявку [PERSON] на видачу готівки у доларах США, квитанцію № 06628а від 29.08.2007року, квитанцію № 50 від 29.08.2007року, квитанцію про повернення [PERSON] кредиту Акціонерному товариству «Альфа-Банк» в доларах США і сплату позивачем відсотків у доларах США за користуванням кредитом у доларах США, належним чином оформлену виписку з позичкового рахунку № [NUMBER] , належним чином завірену копію меморіального валютного ордеру, що підтверджує операцію по перерахуванню з кореспондентського рахунку Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на позичковий рахунок позивача 29.08.2007 року 14348 доларів США і надання вказаної суми позивачу в касі Акціонерного товариства «Альфа-Банк». Протокольною ухвалою суду від 23.09.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача від 23.09.2022 року про витребування доказів з підстав його необґрунтованості. Ухвалою суду від 06.03.2023 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті. Протокольною ухвалою суду від 02.06.2023 року замінено відповідача АТ «Альфа-Банк» на належного АТ «Сенс Банк». В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених в уточненій позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглянути за відсутності представника відповідача. Суд, заслухавши вступне слово позивача, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Судом встановлено, що 29.08.2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту № 860/13-27/18/3/7-129. Відповідно до умов Кредитного договору (п.1.1) Банк надав Позичальнику кредитні кошти в розмірі 14 348,00 доларів США, на умовах строковості, під відсоткову ставку в 11,65 відсотків річних, строком до 10.08.2012 року. Як гарантія виконання зобов`язання за кредитним договором № 860/13-27/18/3/7-129 від 29.08.2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] 29.08.2007 року було укладено договір застави №860/14-27/18/3/7-165 транспортного засобу марки CHERY EASTAR, 2007 року випуску, номерний знак [NUMBER] . Звертаючись з даним позовом до суду, [PERSON] як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що кредитний договір № 860/13-27/18/3/7-129 від 29.08.2007 року не відповідає вимогам чинного законодавства України, а отже, як наслідок, має бути визнаний недійсним. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 30.03.2012 №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист драв споживачів». Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Тобто, метою договору є забезпечення фіксування тих умов, на які сторони погоджуються для врегулювання своїх взаємних прав і обов`язків щодо обраного ними кола відносин. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Умови договору та спосіб його вчинення можуть бути визначені сторонами з урахуванням вимог законодавства та із дозволеним відступом від нього, або на таких саме принципах запропоновані однією із сторін. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст.1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Пленум Верховного Суду України у п. 8. постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що: відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є: недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року в справі №2-6315/11 (провадження №61-23326св18) зроблено висновок, що «невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення. Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні. Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Щодо реальних договорів, для укладення яких, крім згоди сторін, вимагається передання майна або вчинення іншої дії, частина друга статті 640 ЦК України передбачає правило, за яким договір вважається укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним». Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Проаналізувавши наявні в справі матеріали, суд приходить до висновку, що під час укладення договору кредиту та додаткових угод до нього сторони досягли домовленості відносно всіх його умов, у тому числі щодо суми кредиту, дати видачі кредиту, річної відсоткової ставки, необхідного платежу щомісячної суми погашення основної заборгованості, строку внесення платежів, умов повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, права дострокового виконання зобов`язань за договором та його умов. Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, позивач погоджувався із всіма умовами договору та угод, про що свідчить його підпис. Після укладення договору у 2007 році позичальник його не оспорював, приступив до його виконання і виконував тривалий час, що не заперечується позивачем, тобто погодився з умовами договору. Договором визначено повернення кредиту в тій самій валюті, в якій видано кредит, що повністю відповідає суті договору кредиту (позики) і не суперечить чинному законодавству. При цьому щодо посилання позивача на неправомірність надання кредиту у доларах США, суд зазначає наступне. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому вищезазначена стаття Конституції України визначає тільки правовий статус грошової одиниці України, але ніяким чином не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня; іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно частини 3 статті 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Тобто законодавець визначив, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу. Отже, відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до ч.1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Відповідно до ст.5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються Національним Банком України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» чітко визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вищезазначені операції здійснюються на підставі банківської ліцензії і відносяться до Банківських послуг, надання яких у Банків є пріоритетним. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, в п. 5.3, якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. АКБ СР «Укрсоцбанк» як фінансова установа, отримав в установленому законом порядку банківську ліцензію №5 від 27.09.1991 року та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями №5-2 від 27.09.1991 року (копії зазначених документів наявні в матеріалах справи), а отже на момент укладення Кредитного договору № 860/13-27/18/3/7-129 від 29.08.2007 року, мав генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій, та мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, отримання та повернення кредиту, а також сплата процентів за користування кредитом в іноземній валюті дозволено за умови, що стороною кредитної операції буде уповноважений банк, який має належним чином оформлену банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій кредитування в іноземній валюті. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що при укладенні кредитного договору банк мав належну банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій кредитування в іноземній валюті, відповідно кредитний договір є законним та таким, що не порушує вимоги законодавства України. Позивачем також не доведено обставини які б слугували підставою для визнання недійсним кредитного договору, та не надано доказів на спростування презумпції правомірності правочину в цілому. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Положеннями ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з наведеного та враховуючи те, що на момент вчинення оспорюваного правочину договір кредиту за формою і змістом відповідав вимогам чинного законодавства, доказів на підтвердження того, що АТ «Сенс Банк» (до перейменування АТ «Альфа-Банк») діяло з порушенням законодавства України, позивачем до суду не надано, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання кредитного договору недійсним. Оскільки суд не вбачає підстав для визнання кредитного договору недійсним, відсутні також підстави для визнання недійсним договору застави, який є похідним від нього. При цьому, суд зазначає, що оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог по суті, строки позовної давності до спірних правовідносин не застосовуються. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», судовий збір слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed