Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу № 8045/2019/1517940 від 14 червня 2019 року автомобіля марки Volkswagen Golf Varian, 2011 року випуску, VIN код [NUMBER] в силу його фіктивності. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що після смерті батька позивачки [PERSON] їй стало відомо, що вказаний вище автомобіль не увійшов до майна, спадкоємцем якого вона є як донька померлого. У позові вказується, що батьки позивачки: [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі на момент смерті її батька [PERSON] . Зі слів матері [PERSON] , позивачці стало відомо, що за час життя батько [PERSON] незаконно, з метою невключення автомобіля до спадкового майна, без згоди дружини (матері позивачки) [PERSON] , продав автомобіль, уклавши 14 червня 2019 року договір купівлі-продажу спірного автомобіля з відповідачкою [PERSON] , яка є бабусею позички з боку батька. У позові вказується, що спірний автомобіль увійшов до складу спільного майна подружжя, яке було предметом розгляду у цивільній справі № 753/9308/19 Дарницького районного суду міста Києва за позовом матері позивачки [PERSON] до батька [PERSON] про розірвання шлюбу та поділу майна подружжя, провадження у якій було закрито у зв`язку зі смертю [PERSON] . Позивачка зазначає, що спірний автомобіль, з порушенням вимог чинного законодавства, [PERSON] фіктивно продав своїй матері - [PERSON] . Автомобіль було продано за 10 000,00 грн., що значно менше ніж попит на купівлю такого автомобіля. Кошти від продажу автомобіля одному з подружжя [PERSON] не передавались та не було витрачені в інтересах сім`ї. Відповідачка [PERSON] спірний автомобілем не користувалась для особистих цілей, не намагалась досягти правового результату його купівлі. Позивачка вважає, що договір купівлі-продажу автомобіля від 14 червня 2019 року є фіктивним правочином, внаслідок чого дане майно вибуло зі спадкової маси, що порушує право останньої на набуття частини майна у спадщину після смерті свого батька [PERSON] . Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи і визначено відповідні процесуальні строки (а.с.46, 47). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотанні позивача про витребування доказів. Позивачкою [PERSON] отримано направлену судом копію ухвали про відкриття провадження (а.с.48а). Представником відповідачки [PERSON] (а.с.55,56) подано відзив на позовну заяву (а.с.49-54). Заперечуючи проти позовної заяви, у відзиві представником відповідачки зазначається наступне. Відповідачка [PERSON] є матір`ю померлого [PERSON] . Як стверджує відповідач, між подружжям [PERSON] та [PERSON] виникали сварки, оскільки остання вважала, що в сім`ї недостатньо грошей на утримання доньки. Подружжя дійшли згоди про продаж спірного автомобіля, [PERSON] надала усну згоду на укладання оспорюваного договору купівлі-продажу автомобіля, що відповідає положенню ст.65 Сімейного Кодексу України, кошти від продажу автомобіля було передано [PERSON] . За спірним договором купівлі-продажу автомобіля відповідачка [PERSON] виступала покупцем. Після укладання договору купівлі-продажу відповідачка зареєструвала за собою право власності на автомобіль, отримавши свідоцтво про реєстрацію автомобіля. Зазначається, що позивачка не була стороною в оспорюваному договору купівлі-продажу. [PERSON] , як одним із подружжя, договір купівлі-продажу не оспорювався з підстав його фіктивності, про існування якого останній було відомо з 2019 року, що свідчить про відсутність претензій щодо укладанні цього правочину. Крім того, діюче законодавство не передбачає обов`язку одного з подружжя, при укладанні договору купівлі-продажу рухомого майна надавати письмову згоду подружжя. На переконання відповідача оспорюваний договір є правомірним, відповідав внутрішній волі сторін правочину та був направлений на настання реальних наслідків, будь-який умисел у сторін правочину був відсутній. Покупцю за оспорюваним договором купівлі-продажу (відповідачці) було повідомлено дійсні наміри продавця (померлого [PERSON] ) та його дружини, [PERSON] щодо відчуження автомобіля, грошові кошти від його продажу [PERSON] використані в інтересах сім`ї останнього. Позивачка, вимагаючи визнати правочин недійсним, повинна довести, що сторони правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину. З огляду на вищезазначене суд, на підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 14 червня 2019 року між [PERSON] (продавець) та відповідачкою [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу 8045/2019/1517940 транспортного засобу, відповідно до якого [PERSON] придбала у власність транспортний засіб Volkswagen Golf, 2011 року випуску, VIN код [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . Сторони обумовили, що ціна транспортного засобу становить 10 000,00 грн. Договір укладено у сервісному центрі № 8045 РСЦ МВС в м.Києві в присутності адміністратора [PERSON] , який перевірив відповідність інформації, внесеної до договору, які надано сторонами договору. Передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної сплати вартості майна; право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання договору (п.п. 2.1, 2.2), (а.с.35). Згідно даних свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 14 червня 2019 року, вищевказаний транспортний засіб належить [PERSON] (а.с.26). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , 16 червня 1995 року, за актовим записом № 03, Комарівською сільською Радою Макарівського району Київської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] ; після укладення шлюбу прізвище дружини « [PERSON] » змінено на « [PERSON] » (а.с. 16). Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] , актовий запис № 1401 від 16 червня 2004 року, Відділу реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м.Києва, [INFO] народилась позивачка [PERSON] , батьками якої є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с.41). Як вбачається зі свідоцтва про смерть, актовий запис № 1145 від 17 травня 2022 року, виданим повторно Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у м.Києва, батько позивачки, [PERSON] помер [INFO] (а.с.38). У позові зазначається, що вказаний транспортний засіб був предметом спору щодо поділу майна подружжя, що підлягало розгляду у цивільній справі № 753/9308/19 Дарницьким районним судом міста Києва за позовом матері позивача [PERSON] до батька [PERSON] . Судом досліджено шляхом повного доступу до інформаційних ресурсів Єдиного державного реєстру судових рішень, судові рішення, ухвалені в рамках цивільної справи № 753/9308/19, та встановлено, що ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року дану справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя, за підсудністю направлено для розгляду до Бориспільського районного суду Київської області. Ухвалою Бориспільського районного суду Київської області від 06 червня 2022 року у вказаній справі провадження закрито у зв`язку зі смертю відповідача [PERSON] . За матеріалами справи, батьки позивачки: [PERSON] і [PERSON] , зареєстрували шлюб 16 червня 1995 року (свідоцтво про шлюб, а.с.16). В період шлюбу [PERSON] уклав з ТОВ «Автомир» договір купівлі-продажу № 355357 від 22 вересня 2011 року, придбавши у власність автомобіль марки Volkswagen Golf Varian, номер кузову [NUMBER] (а.с.18-22, акт-передачі, а.с.23). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просить визнати оспорюваний договір купівлі-продажу транспортного засобу недійсними на підставі статті 234 ЦК України. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Вказаною нормою права визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (частина третя статті 215, 216 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц, від 21 травня 2020 року у справі № 468/1736/17-ц. Таким чином, у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Такий правочин завжди укладається умисно. Аналогічні за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 461/6252/18, від 25 листопада 2020 року у справі № 760/21747/19, від 20 вересня 2022 року у справі № 619/4478/20. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, якщо сторонами не вчинено будь яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання такого правочину недійсним без застосування будь яких наслідків. Як визначено ч.ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Згідно зі ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У пункті 24 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 судам роз`яснено, зокрема, що у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові ВС від 27 березня 2019 року у справі № 607/15555/17-ц. Позивач стверджує про умисел її батька та відповідача на вчинення саме фіктивного правочину з метою уникнення поділу майна подружжя. Однак, суду не подані жодні докази на підтвердження такого умислу як стороною продавця, так і стороною покупця оспорюваного договору. Твердження позивача, що до останніх свого життя батько позивачки [PERSON] фактично не передав автомобіль [PERSON] , не підтверджено належними та допустимими доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Суд, за відсутності спростування стороною позивача протилежного, доходить висновку, що оспорюваний договір купівлі-продажу був направлений на настання реальних наслідків, про що свідчить реєстрація права власності на транспортний засіб за відповідачкою, що підтверджується вище наведеним свідоцтвом про реєстрацію. Суд критично відноситься до твердження позивача щодо ознак фіктивності правочину з огляду на той факт, що у відповідача [PERSON] відсутні права на керування транспортним засобом, оскільки набуття права власності на автомобіль не пов`язано з обов`язковою наявністю водійських прав та фактом керування транспортними засобами. Щодо посилання сторони позивача на те, що [PERSON] відчужив спірний автомобіль, який був спільною сумісною власністю подружжя, без згоди матері позивача, слід зазначити наступне. Відповідно до правового висновку Верхового Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16: за статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до правового висновку Великої Палати від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), відповідно до якого Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Велика Палата вказала на те, що укладення договору без згоди другого з подружжя свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Отже, правом на звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним, наділений той з подружжя, який не надавав згоди на вчинення відповідного правочину, що також регламентовано ч. 2 ст. 65 СК України. Разом з тим, у даній справі позивач є донькою дружини, без згоди якої, як стверджує позивач, був укладений правочин другим із подружжя, тобто не є тією особою, яка може оспорювати договір купівлі-продажу із зазначених підстав. Крім того, відповідно до змісту позовних вимог, позивач, звертаючись до суду з цим позовом, просила визнати оспорюваний правочин недійсним на підставі статті 234 ЦК України як фіктивний, а не як такий, що укладений без згоди іншого з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ч. 2 ст. 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, суд приходить до висновку, що наявні в матеріалах справи докази не підтверджують жодної з ознак фіктивності договору купівлі-продажу транспортного засобу 8045/2019/1517940 від 14 червня 2019 року, окрім того, позивачем не було доведено ані наявності умислу сторін оскаржуваного договору, ані відсутності в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Таким чином, установивши, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 14 червня 2019 року був спрямований на реальне настання правових наслідків, про що також свідчить державна реєстрація права власності за [PERSON] на автомобіль, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсними на підставі статті 234 ЦК України. Виходячи із вищевикладеного та оцінюючи докази в їх сукупності, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed