Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив відновити строки оскарження рішень Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області № 16 від 23 лютого 2011 року про оформлення права власності на торгівельний павільйон та рішення № 103 від 12 листопада 2008 року про прийняття в експлуатацію стаціонарної МАФ, та скасувати їх. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у 2008 році ФО-П [PERSON] взяв в оренду земельну ділянку поруч з його парканом та почав займатися на ній підприємницькою діяльністю, розмістивши продовольчий магазин ( МАФ ) на відстані 1,4 м від його паркану, на що позивач тимчасово погодився, доки не використовує ту частину ділянки та ворота для виїзду, але згодом [PERSON] мав перенести свій магазин від його паркану. При встановленні магазину порушено ряд норм. Так, його площа складає 40 кв.м, тоді як дозволяється не більше 30 кв.м, магазин утеплено пінопластом, частина території огороджена шифером до самого паркану, чим його позбавлено можливості мати доступ до власного паркану. На його прохання перенести свій магазин відповідач відмовляється. На його звернення до органів місцевого самоврядування надходять лише відписки. Всі документи погоджувала та приймала Введенська селищна рада, правонаступником якої є Новопокровська селищна рада. Віддаючи відповідачу в оренду земельну ділянку під торгову діяльність безпосередньо за його парканом, яка є для нього виїздом та виходом на дорогу, жодних погоджень з власником ніхто не робив. Селищна рада, вчинивши такі дії, продовжує прикривати ситуацію, не помічаючи очевидних порушень, які були допущені на етапі надання ділянки в оренду, прийняття павільйону в експлуатацію та оформлення документів. Павільйон встановили площею 39 метрів на відстані 1,4 метри від капітального цегляного паркану, але це встановлення погодили, хоча в самих документах на прийняття в експлуатацію (рішеннях від 12.11.2008, 23.02.2011 та акті технічної комісії від 12.11.2008) вказані ці параметри, що порушують чинне законодавство, при цьому в початкових документах (характеристика та акт від 06.02.2008 в паспорті прив`язки) вказані зовсім інші параметри і площі, і матеріалів (площа - 30 метрів, матеріал - металевий каркас). Отримання погоджень від різноманітних органів відповідало тільки планам у 2008 році при проектуванні павільйону, але далі він був зведений не відповідно до цих положень, він значно більший, зовні утеплений пінопластом (хоча це порушення протипожежних норм) та вже визнаний капітальною спорудою, поруч з якою добудований шиферний навіс та цегляна вбиральня. Тобто споруда зовсім не відповідала своєму паспорту прив`язки ані на момент встановлення, ані на момент прийняття до експлуатації та дозволів на оформлення прав власності, зроблених відповідачем. Про існування оскаржуваних рішень позивачу стало відомо лише в жовтні 2020 року, коли під час розгляду справи Харківським окружним адміністративним судом, від відповідача у справі до суду було надано копії вказаних рішень та позивач відповідно отримав можливість із ними ознайомитись У зв`язку з вищевикладеним позивач просив заявлені позовні вимоги задовольнити. На судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Світлична Я.О., що діє на підставі ордеру, позовні вимоги повністю підтримали та, посилаючись на вищевикладене, просили суд їх задовольнити. Від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому вона зазначила, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки встановлення торгівельного павільйону « [INFO] » здійснювалось згідно Акту вибору земельної ділянки приватному підприємцю [PERSON] для розміщення малої архітектурної форми, а саме: під установку металевого торгівельного павільйону на [ADDRESS] від 08.02.2008 року, затвердженого Введенським селищним головою, який було погоджено начальником сектору наглядово-профілактичної діяльності Чугуївського районного відділу головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій в Харківській області, головним держсанлікарем Чугуївського району Харківської області, начальником відділу містобудування і архітектури районної державної адміністрації, головним архітектором району, в. о. начальника відділу земельних ресурсів Чугуївського району Харківської області, начальником міжрайонного відділу охорони навколишнього природного середовища північного регіону Харківської області. Порядок розміщення малих архітектурних форм та тимчасових споруд визначався Єдиними правилами ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.1994 року № 198, Порядком розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 року № 982, і визначається Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 року № 244. Паспорт прив`язки торгівельного павільйону від 01.02.2008 року був наданий гр.. [PERSON] , затверджений начальником відділу містобудування та архітектури управління розвитку інфраструктури райдержадміністрації, головним архітектором Чугуївського району. Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 244 від 21.10.2011 року чітко визначені механізми розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, в тому числі отримання паспорту прив`язки та підстави анулювання дії паспорту прив`язки тимчасової споруди. Перенесення торгівельного павільйону можливо лише на підставі анулювання паспорту прив`язки. Відповідно Порядку № 244 контроль відповідності зведеної будівлі до паспорту прив`язки відноситься до компетенції органу з питань, містобудування та архітектури районної державної адміністрації. Повноваження виконавчих органів селищної ради в питанні розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності є чітко визначеними і обмежені приписами Порядку, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 244 від 21.10.2011, відповідно якого процедура оформлення та анулювання паспортів прив`язки тимчасових споруд знаходиться поза межами повноважень виконавчих органів місцевого самоврядування. Відповідно статті 143 Земельного Кодексу України визначено чіткий перелік підстав для примусового припинення прав на земельну ділянку у судовому порядку. Повноваження щодо виявлення порушень земельного законодавства віднесені до компетенції відділу контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру у Харківській області. Статтею 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» чітко визначені повноваження у сфері регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища та розділені на власні (самоврядні) та делеговані. Між селищною радою та гр [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Повноваження щодо контролю за додержанням «Правил пожежної безпеки» відносяться до компетенції Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області. Відповідно до ст.ст.16,17 Закону України «Про звернення громадян» «Скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, ..., посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду»; «Скарга на рішення, що оскаржувалось, може бути подана до органу або посадовій особі вищого рівня протягом одного року з моменту його прийняття, але не пізніше одного місяця з часу ознайомлення громадянина з прийнятим рішенням. Скарги, подані з порушенням зазначеного терміну, не розглядаються». Також на думку відповідача, позивачем не було вказано поважних причин для поновлення строку, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує рішення Селищної ради та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами, яких до матеріалів позивної заяви не було надано, а саме відсутні будь - які докази перешкод, наприклад - довгострокове відрядження в інший регіон або країну, довгострокова хвороба або хвороба близьких родичів та перебування разом з ними на лікуванні в іншій країні, тощо. Разом з тим, позивач сам в своїй позовній заяві наголошує про те, що він постійно мешкав за місцем реєстрації разом зі своєю дружиною та дітьми. Наголошує на тому, що магазин відразу стояв «не у відповідності до норм» - про що йому було відомо, з чого виходить, що він на той час був обізнаний в усіх аспектах встановлення даного магазину, перешкод на свої процесуальні волевиявлення він не мав, тому Новопокровська селищна рада не бачить, відповідно до законодавства України, жодної причини для поновлення строків оскарження рішень Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області, правонаступником якої вони є. У зв`язку з вищевикладеним просила застосувати позовну давність та в задоволенні позову відмовити. На судовому засіданні представник відповідача [PERSON] , що діє на підставі довіреності, доводи, наведені у відзиві на позов підтримала та, посилаючись на вищевикладене, просила суд в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Від третьої особи надійшли до суду письмові пояснення, в яких він зазначає, що твердження позивача відносно того, що селищна рада в якийсь момент просто вирішила здати в оренду під торгову діяльність шматок землі прямо безпосередньо за парканом позивача, який є для нього виїздом та виходом на дорогу, спростовується Актом вибору земельної ділянки приватному підприємцю [PERSON] для розміщення малої архітектурної форми. Наданий йому паспорт прив`язки торговельного павільйону від 01.02.2008, затверджений начальником відділу містобудування і архітектури управління розвитку інфраструктури райдержадміністрації, головним архітектором Чугуївського району, також спростовує доводи позивача про те, що всі документи погоджувала та приймала Введенська селищна рада. Висновок позивача відносно того, що ділянка біля самого паркану, що призначена для виїзду з двору в селі, не може бути віддана комусь, а також те, що торговельний павільйон був прийнятий в експлуатацію нібито з порушенням норм чинного законодавства, не містить посилань на норми закону, а також не підтверджується будь-якими доказами. На підставі дозвільної документації з ФО-П [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки від 03.11.2008, та пізніше йому - [PERSON] , видано свідоцтво про право власності на торговельний павільйон від 23.02.2011, відомості про право власності внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права. Розміщення торгівельного павільйону, на час такого розміщення, повністю відповідало державним та будівельним нормам та Закону України «Про планування та забудову територій» від 20.04.2000, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 та Правилам забудови Чугуївського району Харківської області, затверджених рішенням XII сесії XXIV скликання Чугуївської районної ради від 28.05.2004. Основним містобудівним документом - генеральним планом смт Введенка, який було розроблено ТОВ « Укрземінвест +» у 2020 році, затвердженого рішенням ІЛІІ сесії VII скликання Введенської селищної ради від 21.11.2020, передбачено розміщення магазину, об`єктів торгівлі у житловому кварталі. Позивач викладає обставини, які не відповідають дійсності, щодо порушення його прав знаходженням торгівельного павільйону поряд з його домоволодінням, що нібито перешкоджає заїзду до його воріт. Цей факт спростовується Актом виїзду узгоджувальної комісії від 10.09.2020, де зазначено, що ворота на паркані позивача були встановлені лише 10.09.2020. Крім того, ці ворота є додатковими, які позивач вирішив самостійно встановити, без дозволу територіальної громади, достеменно знаючи про те, що земельна ділянка під торгівельним павільйоном та поряд з ним знаходиться в оренді у громадянина [PERSON] з 03.11.2008. Позивач має виїзд з належного йому домоволодіння, що підтверджується технічною документацією, яка є в матеріалах справи. Вимоги Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №244 від 21.10.2011, де визначені механізми розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, в тому числі отримання паспорту прив`язки тимчасової споруди та підстави анулювання дії паспорту прив`язки тимчасової споруди, були виконані ним та усіма органами дозвільної системи, передбаченої в цьому Порядку. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів»; розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Положення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Закону України «Про благоустрій населених пунктів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності свідчать про те, що повноваження виконавчих органів сільської, селищної та міської ради в питанні розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності є чітко визначеними і обмеженні приписами Порядку, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 244 від 21.10.2011, відповідно до якого процедура оформлення та анулювання паспортів прив`язки тимчасових споруд знаходиться поза межами повноважень виконавчих органів місцевого самоврядування. Згідно висновку комісійної судової будівельно-технічної експертизи Національного Наукового Центру «Інститут Судових Експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» від 26.07.2021 за № 9967/10480 фактичне розташування торгового павільйону було погоджено та відповідало будівельним, протипожежним нормам та правилам, знаходиться в межах виділеної земельної ділянки та відповідає технічній документації. Щодо поновлення строку на оскарження позивачем не надані беззаперечні докази про поважні причини пропуску строку, не надано доказів того, що з 2008 року у нього існували обставини, які були об`єктивно непереборними, та не залежали від волевиявлення особи та були пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій. Позивач постійно проживав за вказаною в позові адресою, бачив, що торгівельний павільйон був розташований та почав працювати з 2008 року, тому доводи, що від нього були приховані рішення Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області є безпідставними та ніякими доказами не підтверджуються. У зв`язку з вищевикладеним просив в задоволенні позовних вимог відмовити. На судовому засіданні третя особа фізична особа - підприємець [PERSON] та його представник - адвокат Врагова І.І. доводи, викладені в письмових запереченнях повністю підтримали та просили суд в задоволенні позову відмовити. Крім того, просили суд врахувати зміст рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 16.02.2022 (яке постановою Харківського апеляційного суду від 11.04.2023 залишено без змін), з цивільної справи за позовом [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] , третя особа: Введенська селищна рада Чугуївського району Харківської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та зобов`язання вчинення дій. Суд, вислухавши пояснення сторін, третьої особи та їх представників, оцінивши надані докази в їх сукупності встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] з 14.01.2014 є власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 26-30). Рішенням Виконавчого комітету Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області від 12.11.2008 затверджено акт приймальної комісії про прийняття стаціонарної малої архітектурної форми в експлуатацію в [ADDRESS] -а [PERSON] (а.с. 9). Рішенням Виконавчого комітету Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області від 23.02.2011 оформлено право приватної власності на торгівельний павільйон, який розташований за адресою: [ADDRESS] [PERSON] вцілому (а.с. 10). Позивач, посилаючись на порушення низки підзаконних нормативно-правових актів під час прийняття торгівельного павільйону в експлуатацію та оформлення права власності на нього, а також на порушення його права користуватися належним йому нерухомим майном, звернувся до суду із даним позовом. Крім того, у вересні 2020 року позивач звертався до суду із позовом до ФО-П [PERSON] , третя особа - Введенська селищна рада Чугуївського району Харківської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та зобов`язання вчинити певні дії. Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 16.02.2022 у задоволенні вказаного позову відмовлено, постановою Харківського апеляційного суду від 11.04.2023 рішення суду першої інстанції залишено без змін. З приводу вимоги позивача про поновлення йому строку на оскарження рішень Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області № 16 від 23 лютого 2011 року про оформлення права власності на торгівельний павільйон та рішення № 103 від 12 листопада 2008 року про прийняття в експлуатацію стаціонарної МАФ, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, позивач вказує, що про існування вказаних рішень йому стало відомо лише 18 жовтня 2020 року, коли копії вказаних рішень були надані ФО-П [PERSON] до матеріалів справи №20/12783/2020, що перебувала в провадженні Харківського окружного адміністративного суду. Суд звертає увагу, що жодних доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем до суду не надано. Такими доказами могли б бути копії відповідних аркушів згаданої вище адміністративної справи із відміткою про їх реєстрацію судом, копія заяви [PERSON] про ознайомлення з матеріалами адміністративної справи, із зазначенням відповідної дати ознайомлення, тощо. Таких доказів позивачем до суду не надано, не надано й відомостей про неможливість надання вказаних доказів, не подавались до суду клопотання про витребування таких доказів, в зв`язку із чим, судом не вбачається підстав для поновлення строку на оскарження рішень відповідача. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом цієї норми, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Частина першої статті 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статями 125, 126 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Перш за все, суд дійшов висновку, що позивачем оскаржуються правові акти індивідуальної дії. Так, у рішенні Конституційного Суду України № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним». За позицією позивача, спірні рішення виконавчого комітету селищної ради можуть порушувати та порушують його права, зокрема, право користування належним йому нерухомим майном. Водночас, як убачається зі спірних рішень, вони стосуються конкретно визначеного суб`єкта ( [PERSON] ), тобто є актами індивідуальної дії. ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»). Як вбачається з копії ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2020, наданої позивачем (а.с. 11-14), а також з тексту вказаної ухвали, наявного у відкритих джерелах, зокрема, на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень, позивач звертався до Харківського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом про скасування рішень Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області № 16 від 23 лютого 2011 року про оформлення права власності на торгівельний павільйон та рішення № 103 від 12 листопада 2008 року про прийняття в експлуатацію стаціонарної МАФ. Вищезгаданою ухвалою [PERSON] відмовлено у відкритті провадження та рекомендовано звертатися до суду загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства. За приписами пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Відповідно до пункту 18, 19 частини 1 статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування. Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк. За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних. У вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування. Натомість, індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише у письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах. З огляду на вказане, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акту стосуються всіх суб`єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує дію фактами його застосування, тоді як дія акту застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин. Зважаючи на наведені вище положення КАС України та загальновідомі ознаки, властивості нормативно-правового й індивідуального актів спірні рішення є актами індивідуальної дії, оскільки: видані третьою особою у результаті реалізації владних управлінських функцій суб`єкта розпорядження землями державної власності; не розрахований на багаторазове застосування, а вичерпує дію після прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомості та відповідно, реєстрації права власності на вказаний об`єкт за відповідачем. Суд вважає, що право на оскарження індивідуального акту суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. Оскільки позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо прийняття в експлуатації торгівельного павільйону та визнання (реєстрації) права власності на нього, то такі рішення не породжують для позивача права на захист, тобто права на звернення з цим позовом. В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.06.97 N 2-зп в справі N 3/35-313 вказано, що "… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію." В пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 N 9-рп/2008 в справі N 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи "правового акту індивідуальної дії" правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що "правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)" стосуються окремих осіб, "розраховані на персональне (індивідуальне) застосування" і після реалізації вичерпують свою дію. Системний аналіз наведених норм свідчить, що судовий захист прав, свобод або інтересів шляхом повного чи часткового задоволення цивільного (або адміністративного) позову, можливий виключно відносно тієї особи, права, свободи або інтереси якої порушено з боку конкретного суб`єкта владних повноважень та за умови порушення її прав. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 15.12.2015 (справа N 800/206/15). Крім того позиція суду повністю узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 жовтня 2018 року у справі № 9901/415/18. Водночас суд наголошує, що позовні вимоги про скасування спірних рішень, як актів індивідуальної дії, які вичерпали свою дію шляхом їх реального виконання, оскільки був розроблений проект землеустрою, прийнято в експлуатацію побудований об`єкт нерухомості та зареєстровано право власності на нього, не може бути належним способом захисту, оскільки ці акти не впливають на законність правовстановлюючих документів стосовно права власності чи користування спірною земельною ділянкою, торгівельним павільйоном, а відтак не можуть бути скасованими, а тому у задоволенні позову слід відмовити. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору при зверненні до суду, суд залишає за позивачем.

Outcome: dismissed