Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

Заявник [PERSON] 21.12.2022 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з заявою про встановлення факту свого проживання зі спадкодавцем [PERSON] , однією сім`єю, за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 2005 року та по день відкриття спадщини [INFO] , з посиланням на необхідність даного факту для оформлення спадкових прав на спадщину до майна [PERSON] , померлого [INFO] . У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаною заявою було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 09.01.2023 року прийнято вказану заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку окремого провадження, призначено дату, час і місце проведення судового засідання. 29.03.2023 року Київським районним судом міста Одеси було постановлено ухвалу, якою задоволено клопотання представника заявника та витребувано з Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі належним чином завірену копію спадкової справи №759/2022, заведеної до майна [PERSON] , померлого [INFO] . 10.04.2023 року на виконання вказаної ухвали суду, до суду надійшли витребувані докази з Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі. В судовому засіданні 11.05.2023 року судом за клопотанням заявника було здійснено допит в якості свідків: [PERSON] та [PERSON] . Також в зазначеному судовому засіданні судом було ухвалено залучити до участі по справі в якості заінтересованої особи [PERSON] . В судове засідання призначене на 25.05.2023 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, однак: - від представника заявника 24.05.2023 року надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за її відсутності; - від заінтересованої особи [PERSON] 16.05.2023 року надійшла заява про підтримання заявлених вимог, відсутності заперечень проти встановлення заявленого факту та розгляд справи за її відсутності; - від заінтересованої особи Одеської міської ради жодних заяв чи заперечень проти заяви до суду не надходило, про причини неявки суд не повідомила. Приймаючи викладене, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 25.05.2023 року за відсутності сторін по справі, на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, надавши оцінку усім доказам по справі та кожному доказу окремо, суд дійшов до висновку про задоволення заяви, з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України,\~\~ кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 15 ЦК України,\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно\~з ч.1 ст. 2 ЦПК України,\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, \~суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.5 ч.1\~ст.315 ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст. 315 ЦПК України). Пунктом 1\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до п. 2\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини. Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. У ч. 2 ст. 3 СК України зазначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша\~статті 80 ЦПК України). За змістом\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Досліджуючи подані до суду докази, судом встановлено, що [INFO] народилась [PERSON] , про що 28.11.1963 року Ільїчівським РАЦСу міста Одеси складено актовий запис №162, в якому в графі відомості про матір зазначено: [PERSON] , в графі відомості про матір [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . У відповідності до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , 29.01.1993 року [PERSON] , [INFO] , уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , за наслідком чого [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Отже, [PERSON] є вітчимом заявниці по справі [PERSON] . У відповідності до наданого до суду договору купівлі-продажу від 13.10.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О., зареєстрованого в реєстрі за №5785, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , придбали в рівних частках кожний квартиру [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано 30.11.2005 року в КП «ОМБТІ та РОН» за №310 в книзі: 29допк-103, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №9110384 від 30.11.2005 року. З вказаного договору також вбачається, що [PERSON] є дочкою заявниці по справі [PERSON] , яка в свою чергу під час укладення правочину діяла від її неповнолітньої імені. Судом встановлено, що починаючи з моменту набуття права власності на вказану квартиру, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у грудні 2005 року зареєстрували своє місце проживання за вказаною адресою, за наслідком чого судом встановлено, що останні починаючи з 2005 року спільно проживали. [INFO] померла матір заявниці [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого в рамках спадкової справи №987/2020 державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Савицькою О.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №1-460, на ім`я [PERSON] , вбачається, що заявниця прийняла у спадщину після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , частку квартири [ADDRESS] . В подальшому, [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Внаслідок смерті\~особи відкривається\~спадщина (ст.1220 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ч.1 ст.1216 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (ст.1218 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). У відповідності до ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265цього Кодексу. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що за наслідком смерті [PERSON] , померлого [INFO] , відкрилась спадщина зокрема на належну йому за час життя частку розміром у квартирі [ADDRESS] , в якій останній був зареєстрований по день смерті, разом з: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради №Д1-158786-ю/л. Після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , з заявою про прийняття спадщини до його майна, звернулась заявниця [PERSON] , на підставі якої державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі було заведено спадкову справу №759/2022. З матеріалів спадкової справи №759/2022 також вбачається, що крім [PERSON] , до Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі 24.10.2022 року звернулась з заявою [PERSON] , яка є дочкою померлого [PERSON] . У відповідності до поданої заяви, [PERSON] , як спадкоємець за законом, відмовилась від прийняття належної їй частки у спадковому майні на користь [PERSON] , [INFO] . Інформація про інших спадкоємців в матеріалах спадкової справи №759/2022 відсутня. Також, з матеріалів спадкової справи вбачається, що [PERSON] , [INFO] , при житті, а саме 24.06.2015 року було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тихомировою К.В,, зареєстрований в реєстрі за №484, відповідно до якого заповів належну йому земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5123782000:02:002:2559, та садовий будинок розташований на цій ділянці на ім`я - [PERSON] . Отже, єдиним спадкоємцем до майна [PERSON] , є заявниця [PERSON] , як спадкоємець за заповітом. Разом з тим, приймаючи, що заповіт не охоплює усе належне померлому майно, зокрема, заявниця стверджуючи що проживала з [PERSON] , починаючи з 2005 року по день смерті останнього однією сім`єю, вважає себе спадкоємцем четвертої черги. За наслідком чого, судом встановлено, що заявлений факт заявниці необхідний для набуття відповідних прав та оформлення спадкових прав до майна [PERSON] . Досліджуючи усі наявні в матеріалах справи докази, та приймаючи вищевикладені обставини в цілому, суд вважає встановленим факт, що починаючи з моменту набуття права власності на квартиру [ADDRESS] , а саме з грудня 2005 року [PERSON] почала спільно проживати разом з [PERSON] , по день смерті останнього, а саме [INFO] . Також судом встановлено, що саме [PERSON] займалась похованням [PERSON] , що підтверджується договором-замовленням на організацію та проведення поховання від 20.04.2022 року та довідкою на одержання та під поховання праху за №3544 від 20.04.2022 року, виданими на її ім`я. Допитана в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що перебуває з заявницею у дружніх відносинах починаючи з 2001 року. Свідок підтвердила, що [PERSON] мешкала однією сім`ю зі своєю матір`ю [PERSON] та вітчимом [PERSON] . Також засвідчено, що [PERSON] доглядала за своєю матір`ю та вітчимом, сплачувала за них послуги, була пов`язана побутом. Допитаний в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що разом з [PERSON] перебував у відносинах з 1993 року, з якою є батьками спільної дитини [PERSON] , [INFO] . Свідок підтвердив, що після того як вони розійшлись, вони залишились в дружніх відносинах, а [PERSON] почала мешкати однією сім`ю зі своєю матір`ю [PERSON] та вітчимом [PERSON] . У 2005 році останні після придбання квартири по [ADDRESS] , переїхали спільно мешкати. Жили саме як одна сім`я, піклувались один про одного, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Жили безперервно по день смерті матері [PERSON] , у 2022 році. У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Одночасно судом приймається визнання обставин та вимог заінтересованою особою [PERSON] , яка є рідною дочкою [PERSON] , померлого [INFO] , тобто визнавши факт проживання однією [INFO] , тобто визнавши факт проживання однією сім`єю [PERSON] , разом з [PERSON] , починаючи з 2005 року по день смерті останнього. Із показань свідків в сукупності з письмовими доказами вбачається, що\~ [PERSON] та [PERSON] з 2005 року безперервно проживали разом за\~адресою: [ADDRESS] ,\~однією сім`єю, по день смерті останнього, а саме [INFO] . Тому суд дійшов висновку, що факт постійного спільного проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] , померлим [INFO] , не менш як п`ять років до дня смерті останнього підтверджується матеріалами справи, а також показаннями свідків, які є послідовними та узгоджуються між собою. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що обставини, викладені заявником в обґрунтування своїх вимог є достовірними, підтверджені письмовими доказами та показаннями свідків, сумніву у суду не викликають і вважаються судом доведеними, за наслідком чого заява підлягає задоволенню. Одночасно судом враховується, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Outcome: approved