Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідачки, в порядку поділу майна подружжя 111904 грн. компенсації, що становить половину вартості автомобіля марки «Opel Vivaro», 2005 року випуску. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з жовтня 2005 року по вересень 2020 року перебував у шлюбі із відповідачкою. Під час шлюбу, за спільні кошти придбали автомобіль «Opel Vivaro» вартість якого, згідно товарознавчого дослідження становить 223807 грн. На даний час виникла необхідність у поділі спільно нажитого майна, оскільки сторони не можуть досягти згоди щодо нього. Однак, відповідачка без згоди позивача переоформила даний автомобіль на іншу особу. Відповідач [PERSON] подала до суду позовну заяву до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя та стягнення половини його вартості. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що з жовтня 2005 року по вересень 2020 року перебувала у шлюбі із відповідачем. Під час шлюбу, за спільні кошти вони придбали: холодильник марки "Атлант" 2014 року виробництва за ціною 7000,00 грн.; морозильну камеру марки "Indesit" 2016 року виробництва за ціною 8000,00 грн.; телевізор плазмовий марки "Samsung" 2016 року виробництва за ціною 7000,00 грн.; телевізор марки "LG" 2014 виробництва за ціною 3500,00 грн.; мікрохвильову піч марки "Samsung" 2013 року виробництва за ціною 3500,00 грн.; хлібопіч марки "Moulinex" 2014 року виробництва за ціною 3500,00 грн.; комплект дитячої спальні за ціною 5000,00 грн.; комплект меблів спальні за ціною 7000,00 грн.; мякий кут (диван, два крісла) за ціною 5000,00 грн.; комп`ютерний стіл (кутовий) 1500,00 грн.; кухонний гарнітур (тумба, стільниця, тумба під мийку) за ціною 5000,00 грн.; кухонний стіл та стільці за ціною 2500,00 грн.; кухонний комбайн марки "Moulinex" 2010 року виробництва за ціною 4000,00 грн.; пилосос миючий марки "LG" 2014 року виробництва за ціною 5500,00 грн.; кухонний посуд (тарілки, стакани, стопки, виделки, ложки, чашки) на загальну суму 6000,00; полубавовняний килим розміром 4х5 метрів придбаний 2014 року за ціною 4000,00 грн.; тюлі та штори придбані в 2015 році для зали та для дитячої кімнати за ціною 10000,00 грн.; легковий автомобіль марки "Renault Megane Scenic" 2014 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , середня ціна на ринку вживаних автомобілів 10600,00 USD, або згідно курсу валют НБУ станом на 27.10.2020 року 300 403,15 грн. Враховуючи, що вказані речі після розірвання шлюбу залишились в користуванні [PERSON] , позивач [PERSON] , в порядку поділу майна подружжя просить стягнути половину його вартості, що становить 208 178,70 гривень. Ухвалою суду від 15.02.2021 року задоволено клопотання сторін, об`єднано в одне провадження зазначені позовні заяви та здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче засідання. В судовому засіданні [PERSON] та його представник адвокат Свінцицький Л.В. заявлені позовні вимоги підтримали, надали пояснення по суті спору. Проти задоволення позову [PERSON] заперечили, вважають вартість майна необґрунтовано завищеною, без урахування зносу та зазначають, що цим майном і досі користується позивачка. Автомобіль "Renault Megane Scenic", державний номерний знак [NUMBER] ніколи не перебував у власності подружжя і не придбавався за кошти подружжя. [PERSON] та її представники адвокат Міхненко С.С. і [PERSON] в судовому засіданні надали пояснення по суті спору. Проти задоволення заявлених до неї позовних вимог заперечили, оскільки спірний автомобіль «Opel Vivaro» був придбаний за кошти батьків [PERSON] , а не за спільні кошти подружжя, а тому є її особистою власністю і поділу не підлягає. Заявлений позов до [PERSON] підтримали. Щодо легкового автомобіля марки "Renault Megane Scenic", [PERSON] додатково пояснила, що кошти на придбання цього автомобіля її колишній чоловік [PERSON] взяв із спільного сімейного бюджету, але як виявилося вже під час розгляду даної справи в суді, здійснив купівлю та зареєстрував на іншу людину. Цим автомобілем користувався [PERSON] в цілях сім`ї, а власника по документах вона ніколи не бачила за кермом даного автомобіля. В судові дебати учасники справи не з`явились, подали письмові промови. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків, установлених цим кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими й електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК). Згідно ч.1 ст.80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст.. 12 ЦПК України - кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. В судовому засіданні жодна із сторін не заявила клопотання про призначення товарознавчих експертиз чи досліджень. За таких обставин суд вирішує справу за наявними доказами наданими сторонами. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 01 жовтня 2005 року по 01 вересня 2020 року. Даний факт учасниками справи не оспорюється. З довідки Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Житомирській області № 31/6-29 від 06.01.2021 вбачається, що згідно з базою даних підсистеми НАІС Єдиного державного реєстру МВС, з 10.12.2008 року по 18.12.2019 року за [PERSON] був зареєстрований, привезений з-за кордону транспортний засіб «Opel Vivaro», номер кузова [NUMBER] , сірого кольору, державний номерний знак [NUMBER] . З 18.12.2019 року даний транспортний засіб зареєстрований за новим власником по договору укладеному в ТСЦ (ТСЦ 1845) [PERSON] , державний номерний знак [NUMBER] . Згідно Звіту про оцінку автомобіля «Opel Vivaro» від 16.10.2020 року виконаного ТОВ «Всеукраїнська оціночна компанія», ринкова вартість автомобіля «Opel Vivaro» державний номерний знак [NUMBER] , на день оцінки 16.10.2020 року становить 223807 грн. Вказаний автомобіль був відчужений відповідачем [PERSON] на користь третіх осіб після припинення шлюбних відносин, про що не заперечила в судовому засіданні та під час розгляду судової справи № 289/2168/19 про розірвання шлюбу (а.с. 10). Доказів придбання зазначеного майна за особисті кошти відповідачем суду не надано, презумпція спільності майна подружжя належними доказами не спростована. Доказів відчуження даного транспортного засобу за згодою іншого з подружжя та використання коштів на потреби сім`ї суду також не надано. Вирішуючи заявлений зустрічний позов суд зазначає наступне. На підтвердження заявлених вимог позивачем [PERSON] подано лише довідку Радомишльського управління праці та соціального захисту населення № 396 від 21.10.2020 року про виплату соціальної допомоги відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» [PERSON] при народження дитини в розмірі 25000 грн. та по догляду за дитиною в розмірі 4649,40 грн. Будь, яких інших доказів позивачем суду не надано. З наданого до суду відповідачем за зустрічним позовом відзиву та доданих до нього документів вбачається, що згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] легкового автомобіля марки "Renault Megane Scenic" 2014 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] та Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 11592 від 02.04.2020, його власником є [PERSON] і [PERSON] . Попереднім власником транспортного засобу згідно договору комісії № 11592 від 02.04.2020 був [PERSON] . Будь-які докази належності або придбання за кошти подружжя спірного автомобіля "Renault Megane Scenic", державний номерний знак [NUMBER] матеріали справи не містять, що виключає стягнення половини його вартості з відповідача [PERSON] . Надані сторонами гарантійні документи на наступну побутову техніку: хлібопіч марки "Moulinex", кухонний комбайн марки "Moulinex", мікрохвильова піч марки "Samsung", телевізор плазмовий марки "Samsung", пилосос миючий марки "LG" не містять відомостей про вартість придбаного мана та його придбання саме сторонами по справі. За таких обставин суд не приймає дані докази, оскільки вони не є належними і допустимими. З наданих гарантійних документів та товарних чеків вбачається, що морозильна камера марки "Indesit" на момент придбання в 2012 році коштувала 2999 грн. і оцінена позивачем на момент розгляду справи за ціною 8000,00 грн. Холодильник марки "Атлант" придбаний в 2010 році за ціною 4055 грн. і оцінений позивачем на момент розгляду справи за ціною 7000,00 грн. Щодо вартості зазначеного майна відповідач [PERSON] заперечив, оскільки визначена позивачем вартість не відображає реальної залишкової вартості даного майна і ці заперечення позивачем не спростовані. Доказів наявності іншого майна, зокрема: комплект дитячої спальні, комплект меблів спальня, м`який кут (диван, два крісла), комп`ютерний стіл (кутовий), кухонний гарнітур (тумба, стільниця, тумба під мийку), кухонний стіл та стільці, кухонний посуд (тарілки, стакани, стопки, виделки, ложки, чашки), полубавовняний килим розміром 4х5 метрів, тюлі та штори придбані для зали і для дитячої кімнати, телевізор марки "LG" 2014 року - їх придбання за спільні кошти, перебування в особистому користуванні відповідача матеріали справи не містять. Покази свідка [PERSON] який був допитаний в судовому засіданнісуд оцінює критично, оскільки він є батьком позивача [PERSON] та його покази не підтверджуються будь-якими іншими доказами по справі. Покази свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] які були допитані в судовому засіданні,не доводять факт перебування майна в особистій власності одного з подружжя, постійного користування спірним майном як [PERSON] так і [PERSON] . Суд не приймає до уваги, як доказ наданий позивачем розрахунок вартості побутової техніки, меблів, посуду, побутових речей, оскільки вони виконані не фахівцями оціночної діяльності, а учасниками справи, без врахування технічних особливостей, амортизаційного зносу і ґрунтуються лише на суб`єктивних висновках позивача. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Положеннями статті 61 СК України закріплено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України врегульовано, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частин 1 статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). У відповідності до пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. За змістом пунктів 23, 24 Постанови Пленуму ВС України №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Згідно з п.30 Постанови Пленуму ВС України №11, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст.65 СК України. Згідно правових висновків викладених у постанові Верховного Сулу від 04 березня 2021 року у справі № 343/1294/18 набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. З матеріалів справи встановлено, що під час шлюбу сторонами набуто у власність транспортний засіб: «Opel Vivaro», 2005 року випуску, номер кузова [NUMBER] , який зареєстрований за [PERSON] . Враховуючи, що вищезазначене майно було набуте подружжям під час шлюбу, доказів придбання майна за особисті кошти відповідачем не надано, суд дійшов висновку, що вказаний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню в цій частині. Так як відповідач використав у власних інтересах автомобіль «Opel Vivaro», 2005 року випуску, здійснивши його відчуження на користь третіх осіб, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню компенсація половини його вартості так як загальним правилом при поділі майна частки чоловіка та дружини є рівними. Щодо позовних вимог [PERSON] до [PERSON] суд зазначає наступне. Частиною першою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Тобто, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Позов у цивільному процесі - це письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). Предмет позову - це матеріальний зміст позовних вимог позивача, що проявляється в матеріально-правовій заінтересованості отримати певне матеріальне благо. Звертаючись до суду із указаним позовом [PERSON] просила стягнути із відповідача компенсацію половини вартості побутової техніки, меблів, побутових речей, виплаченої соціальної допомоги, легкового автомобіля марки "Renault Megane Scenic" 2014 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , що належить [PERSON] . Натомість належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог суду не надала. Таким чином, визначений позивачем спосіб захисту, як присудження компенсації різниці вартості майна задоволенню не підлягає, оскільки належними та допустимими доказами не доведено їх набуття у власність подружжя та реальна вартість на час звернення до суду. Згоди щодо їх вартості сторони також не досягли. Придбання автомобіля марки "Renault Megane Scenic", державний номерний знак [NUMBER] , який належить третій особі, за кошти подружжя не доведено. При цьому суд звертає увагу, що позивач за зустрічним позовом не позбавлена права повторно звернутись до суду з аналогічними вимогами з інших підстав, а саме: стягнення різниці вартості майна, попередньо зібравши відповідні докази, які б доводили придбання в період шлюбу спірного майна, його вартість та перебування даного майна в особистому користуванні відповідача після припинення шлюбних відносин. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача за первинним позовом на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволених позовних вимог та їх доведеності. Позивач звільнений від сплати судового збору в силу положень Закону України «Про судовий збір», а тому з відповідача підлягає до стягнення судовий збір на користь держави. Також позивачем за первинним позовом надано квитанцію про понесені витрати на оплату послуг за Звітом про вартість автомобіля в розмірі 1200 грн., які він просить стягнути з відповідача в розмірі 50 %.

Outcome: partial