Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-16 00:00:00

24 листопада 2021 року, [PERSON] звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, часткове звільнити його від сплати заборгованості по аліментам на користь відповідачки на утримання сина [PERSON] , [INFO] за ВП № 61423643 за лютий та березень 2020 р. у сумі 5881 грн., встановити остаточну заборгованість по аліментам з жовтня 2013 р. по 18.07.2021 р. включно в сумі 99619,98 грн., розстрочити йому заборгованість по аліментам, шляхом сплати щомісячними платежами по 2000 грн. до повного погашення заборгованості у сумі 99619,98 грн., мотивуючи це своєю хворобою, через яку не міг влаштуватися на роботу, витрачаючи кошти на своє лікування, тяжким матеріальним становищем, необізнаністю про відкриття виконавчого провадження по примусовому стягненню з нього аліментів на користь відповідачки на утримання сина [PERSON] , [INFO] та рахунку відповідачки для оплати аліментів, відсутністю у розрахунку державного виконавця часткової оплати ним боргу по аліментам через відсутність у платіжних документах його прізвища як платника аліментів, які сплачувались від імені його матері [PERSON] , частковою втратою квитанцій про сплату ним аліментів. В судове засідання позивач не з?явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, надіславши до суду заяву, в якій пославшись на службові обставини, просив суд розглянути справу за його відсутності, задовольнивши позов, який він підтримав (а.с. 133). Відповідачка [PERSON] , приймаючи участь в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні з підстав його безпідставності та великого боргу позивача по сплаті аліментів, однак в подальшому, в судове засідання не з?явилась, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи телефонограмою через відсутність в суді коштів на відправлення рекомендованих листів з повістками суду (а.с. 135). Представник відповідачів Чорноморського ВДВС в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) в судове засідання не з?явився, надіславши до суду письмовий відзив на позов, в якому просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав, описаних відзиві та окремо, клопотання про слухання справи за його відсутності з вказівкою на розмір заборгованості позивача по сплаті аліментів за період з 01.10.2013 р. по 18.07.2021 р. у розмірі 124061,67 грн. (а.с. 81-84,104). Дослідивши матеріали справи та додатково надані письмові докази, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до ст.ст. 8,12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід`ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов`язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18). ЄКПЛ проголосила принцип верховенства права і зобов`язання договірних сторін дотримуватися прав людини. Комплекс прав, закріплених ЄКПЛ, можна розділити на дві підсистеми: 1) права, що належать кожній людині від народження (життя, свобода, особиста недоторканність); 2) права, набуті з настанням певного віку (справедливий судовий розгляд у кримінальній справі, вступ до шлюбу). Окремою підсистемою можна розглянути перелік заборон, виконання яких гарантує реалізацію прав, закріплених в ЄКПЛ (заборона дискримінації, катувань, жорстокого поводження, рабської праці). У тексті ЄКПЛ практично відсутні норми, присвячені захисту прав дітей (за винятком, наприклад, положень про особливий статус неповнолітніх у статтях 5-6), однак обсяг більшості наданих нею прав такий, що ними може користуватися будь-яка людина, незалежно від вікових або інших характеристик. У зв`язку з цим ЄСПЛ, розглядаючи справи, де мало місце порушення прав дітей, посилається на норми ЄКПЛ як базовий документ. На сьогодні наявні численні рішення ЄСПЛ щодо питань, які пов`язані із захистом прав дитини, ґрунтуються як на положеннях Європейської конвенції про захист прав людини, Загальної декларації прав людини, так і на положеннях Конвенції про права дитини. В ході огляду практики ЄСПЛ виявлено кілька типових ситуацій, де заявники не отримали адекватного правового захисту дитини всередині своєї держави. Згідно п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК (2947-14). При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину - не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV (606-14) «Про виконавче провадження» - він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Відповідно до ст. 121 СК України - права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. \~ \~Стаття 195\~СК України\~встановлює -\~заборгованість за\~аліментами,\~присудженими у\~частці від\~заробітку (доходу),\~визначається виходячи\~з фактичного\~заробітку (доходу),\~який платник\~аліментів одержував\~за час,\~протягом якого\~не провадилося\~їх стягнення,\~незалежно від\~того,\~одержано такий\~заробіток (дохід)\~в Україні\~чи за\~кордоном. Заборгованість\~за аліментами\~платника аліментів,\~який не\~працював на\~час виникнення\~заборгованості або\~є фізичною\~особою -\~підприємцем і\~перебуває на\~спрощеній системі\~оподаткування,\~або є\~громадянином України,\~який одержує\~заробіток (дохід)\~у державі,\~з якою\~Україна не\~має договору\~про правову\~допомогу,\~визначається виходячи\~із середньої\~заробітної плати\~працівника для\~даної місцевості. У\~разі встановлення\~джерела і\~розміру заробітку\~(доходу)\~платника аліментів,\~який він\~одержав за\~кордоном,\~за заявою\~одержувача аліментів\~державний виконавець,\~приватний виконавець\~здійснює перерахунок\~заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. \~ \~Відповідно до\~приписів ст.\~197\~СК України\~-\~з урахуванням\~матеріального та\~сімейного стану\~платника аліментів\~суд може\~відстрочити або\~розстрочити сплату\~заборгованості за\~аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України - батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. \~ Згідно\~з частинами\~першою,\~другою статті\~27\~Конвенції ООН\~про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року в усіх діях, щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 141 СК України - мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до приписів ст.ст.\~150,\~180 СК України\~- батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно\~із ч.\~3\~ст.\~181\~СК України,\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Одночасно, стаття 183 СК України зазначає частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Стаття 184 СК України передбачає суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, суд вважає, що аліменти повинні використовуватись виключно для задоволення потреб дитини, її гармонійного фізичного та духовного розгляду. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно зі ст. 192 СК України - розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави суду для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення Закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. \~ \~ \~ \~ \~ \~ Згідно\~з статтями\~18,27\~Конвенції про\~права дитини\~від 20\~листопада 1989\~року держави-учасниці\~докладають всіх\~можливих зусиль\~до того,\~щоб забезпечити\~визнання принципу\~загальної та\~однакової відповідальності\~обох батьків\~за виховання\~і розвиток\~дитини.\~Батьки або\~у відповідних\~випадках законні\~опікуни несуть\~основну відповідальність\~за виховання\~і розвиток\~дитини.\~Найкращі інтереси\~дитини -\~є предметом\~їх основного\~піклування. Однак, зміна сімейного стану є самостійної, не залежної від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів, про що було вказано у Постанові ВС у справі № 565/2071/19 від 16.09.2020 р. (провадження № 61-9460 св 20). Суд встановив, що рішенням Іллічівського міськсуду Одеської області від 07.07.2005 р. з позивача на користь відповідачки на утримання сина [PERSON] , [INFO] були стягнути аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку позивача щомісячно до повноліття дитини, тобто до [INFO] . 02.03.2020 року на адресу Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшла заява стягувача [PERSON] про примусове виконання виконавчого листа № 2-1126/2005 виданого 25.02.2020 р. Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] . На утримання [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини щомісячно, до повноліття дитини 18.07.2021 р. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження». Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» - примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Частиною\~1\~ст.\~18\~Закону України\~«Про органи\~та осіб,\~які здійснюють\~примусове виконання\~судових рішень\~і рішень\~інших органів» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. \~Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Згідно ч. 1 ст. 26 Закону, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у\~статті 3\~цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Частиною 1\~ст.\~3\~Закону встановлено,\~що відповідно\~до цього\~Закону підлягають\~примусовому виконанню\~рішення на\~підставі таких\~виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. Відповідно до вимог Закону державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. З письмового відзиву на позов вбачається, що виконавчий лист № 2-1126/2005, що видав Іллічівський міський суд Одеської області 25.02.2020 року відповідає вимогам, передбаченим Законом України «Про виконавче провадження», у зв?язку з чим, 03.03.2020 року у відповідності до статей 3,4,24,25,26,27 Закону, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 61423643 з виконання вищезазначеного виконавчого документу, в якій зазначено про необхідність боржнику подати декларацію про доходи та майно та попереджений боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Копії вказаної постанови згідно статті 28 Закону направлені сторонам виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі та в заяві стягувача. При перевірці відповідності виконавчого документа вимогам Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем було встановлено, що згідно даних автоматизованої системи виконавчих проваджень, в тому числі тих, що містяться у спецрозділі та електроному архіві, на примусове виконання до Відділу вже пред`являвся виконавчий лист № 2-1126/2005 виданий Іллічівським міським судом Одеської області про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] у розмірі 1/4 частини щомісячно на утримання дитини до 18.07.2021 року, на підставі якого 27.12.2005 року було відкрито виконавче провадження ВП № 8077440 та 14.10.2013 року на підставі письмової заяви стягувача про повернення їй на руки виконавчого документу та залишення без подальшого виконання, у зв?язку з чим, виконавче провадження було завершено згідно статті 47 пункту 1 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 21.04.1999\~№\~606-XIV (втратив чинність 05.01.2017 року).\~ 01.06.2020 року у зв`язку з тим, що боржником не надано жодного платіжного документа про сплату аліментів, державним виконавцем складено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, згідно якого заборгованість за період з жовтня 2013 року по 31.05.2020 року склала 150160,69 грн. Розрахунок заборгованості зі сплати аліментів складено на підставі ст. 71 Закону України, «Про виконавче провадження», Розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, ст. ст. 182, 195 Сімейного Кодексу України, Закону України «Про державний бюджет України». Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, відповідно до даних з Головного управління статистики в Одеській області. 08.01.2021 року складено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, згідно якого заборгованість станом на 31.12.2020 року склала 170800,44 грн. 28.05.2021 року складено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, згідно якого заборгованість станом на 30.04.2021 року склала 183438,44 грн. 19.08.2021 року на адресу Відділу надійшов лист від представника боржника про здійснення перерахунку заборгованості зі\~сплати аліментів за період з жовтня 2013 року по січень 2020 року на підставі копій квитанцій, які додано до заяви. 16.09.2021 року здійснено перерахунок заборгованості зі сплати аліментів, згідно якого заборгованість станом на 31.08.2021 року склала 134476,44 грн. 01.10.2021 року в розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 16.09.2021 року виявлена помилка (до періоду врахована сума до сплати аліментів за серпень), у зв`язку з чим розрахунок підлягає перерахуванню. Отже згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 01.10.2021 року заборгованість станом на 18.07.2021 року склала 129920,98 грн. 11.10.2021 року на депозитний рахунок Відділу надійшли кошти в розмірі 1020,00 грн., які були розподілені згідно ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Кошти були перераховані наступним чином 200 грн. - витрати виконавчого провадження, на спеціальний реєстраційний рахунок Головного територіального управління юстиції в Одеській області; 69 грн. витрати виконавчого провадження за користування АСВП; 751 грн. аліменти на користь стягувача [PERSON] . Згідно відповіді ДФС про джерела отримання доходів було встановлено, що боржник працює у ДП "МТП "ЧОРНОМОРСЬК" (код 01125672), а тому 03.12.2021 року державним виконавцем на адресу ДП «МТП «Чорноморськ» направлено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника для виконання в частині стягнення заборгованості по аліментам за період з 01.10.2013 року до 18.07.2021 року у розмірі у розмірі 129169,98 грн. (а.с. 109-111). З інформації, наданої державним виконавцем, станом на 08.07.2022 р. заборгованість по аліментам [PERSON] за період з 01.10.2013 р. по 18.07.2021 р. (кінцева дата нарахуванні аліментів) становить 124061,67 грн. При чому, як встановив суд, державним виконавцем були враховані аліменти, які перераховувались позивачем (а.с. 109-111). Таким чином, суд вважає, що борг відповідача по сплаті аліментів не погашений на становить на дату ухвалення рішення 129169,98 грн., враховуючи, що інші дані щодо стану заборгованості позивача у суду відсутні. Отже суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволенні позову про часткове звільнення відповідача від сплати заборгованості зі сплати аліментів на користь відповідачки на утримання сина [PERSON] , за виконавчим провадженням № 61423643 за лютий та березень 2020 року у сумі 5881 грн., встановлення остаточної заборгованості [PERSON] по аліментам за вказаним виконавчим провадженням, яка виникла з жовтня 2013 року по 18 липня 2021 року включно, в розмірі 99619,98 грн., розстроченя [PERSON] сплати заборгованості за аліментами шляхом щомісячними платежами по 2000 грн. до повного погашення заборгованості у розмірі 99619,98 грн. В порядку п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи надання позивачеві відстрочення сплати судового збору за розгляд позовних вимог до ухвалення рішення суду, суд вважає необхідним стягнути з позивача в дохід держави судовий збір за розгляд позовних вимог у сумі 2724 грн.

Outcome: approved