Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищеназваним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивач - студент 2-го курсу спеціальності 014.03. «Середня освіта (історія)» заочної форми навчання (навчальна група - ЗІ-21) факультету географії, туризму та історії Криворізького державного педагогічного університету. У період з 06.06.2022 р. по 15.06.2022 р. він складав літню сесію в дистанційному форматі. У зазначений час одним із предметів, який він мав скласти (форма складання - екзамен), була дисципліна «Історія України» (викладачка - докторка історичних наук, професорка кафедри історії КДПУ [PERSON] - відповідач 2). Як зазначалося самою відповідач 2, кінцева оцінка його навчальних досягнень буде складатися із суми балів за наступні види роботи: 1.Самостійна робота, яка оцінується, відповідно, від 0 до 50 балів. 2.Відвідуваність лекційних занять - від 0 до 10 балів. 3.Відповіді на семінарських заняттях - від 0 до 10 балів. 4.Складання підсумкового іспиту - від 0 до 30 балів. Такий розподіл балів був виключно наданий в усній формі, зі слів відповідача 2 [PERSON] 14.06.22 р. під час нового семінарського заняття позивач попросив відповідача 2 оголосити бали за самостійну роботу та надати поточні оцінки, не беручи до уваги іспит, який мав відбутися 15.06.2022 р. На що відповідач 2 [PERSON] зазначила, що за семінарські заняття у позивача - 10/10 балів, за відвідування лекцій - 5/10, а самостійна робота оцінена в 0 балів. Після складання іспиту 15.06.2022 р., перевірки його відповідачем 2 [PERSON] 16.06.2022 р. та виставлення нею оцінки, загальний бал (який був виставлений у відомість) становив Е53. За екзамен позивач отримав 30/30 балів, окрім цього - 5/10 балів за відвідування лекційних занять, 10/10 балів за відповіді на семінарських заняттях, 8/50 балів за самостійну роботу. 22.06.22 р. позивач звернувся із письмовою заявою до ректора КДПУ, на яку отримав відповідь 01.07.2022 р. Позивач вважає, що відповідач [PERSON] порушила загальні засади, принципи та фундаментальні цінності академічної доброчесності в КДПУ, передбачені Кодексом академічної доброчесності КДПУ, зокрема поваги до інших, рівності та соціальної справедливості, чесності, законності, відповідальності, компетентності та професіоналізму, прозорості та інформаційної відкритості, а також положення пунктів 1-3 розділу III цього Кодексу. Протиправними діями відповідачів позивачу завдано матеріальної шкоди на загальну суму 21 652 (двадцять одна тисяча шістсот п`ятдесят дві) гривні, а саме він поніс наступні витрати: -транспортні витрати - 700 грн., які він вимірює із розрахунку вартості палива та його кількості, що витратив на 7 (сім) поїздки до університету. Вартість одного літру пального становить 51 грн., 00 коп. Сім разів, в обидві сторони, він проїхав 140 км, витративши 9,8 л. на 100 км., що й становить 700 грн.; -витрати для друкування документів та складання позовної заяви - 802 грн.; - надсилання скарг до Міністерства освіти і науки України та Національного агентства із забезпечення якості вищої освіти - 150 грн.; -оплата послуг адвокатів - 10 000 (десять тисяч) гривень. Крім того, плануються матеріальні витрати на суму 10 000 (десять тисяч) гривень: -оплата послуг адвокатів - в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень. Крім того, діями Криворізького відповідачів позивачу завдана моральна шкода в розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень. Розмір цієї шкоди обґрунтовується наступним. Внаслідок протиправних дій відповідачів, позивач постраждав від упередженого ставлення до нього як студента Криворізького державного педагогічного університету. Зазначена пригода значно погіршила стан здоров`я, у нього встановився депресійний період. Внаслідок протиправних дій відповідачів, він втратив спокій, став нервовим, що також відображається на взаєминах із рідними та знайомими. Крім того, у період гострої сезонної алергії був змушений витрачати свій власний час на з`ясування стосунків із відповідачами. Витрачає великі суми грошей на ліки, необхідні для реабілітації, поновлення фізичного та морального здоров`я. Він страждає від того, що повинен доводити вочевидь винним особам те, що їх діями спричинено величезної шкоди. Натомість відповідачі ніяким чином не каяться, не відшкодовують витрати, взагалі живуть звичним для себе способом: працюють і далі, не відчувають за собою вини. Про це говорить їх позиція та фактична поведінка. У зв`язку з викладеним, позивач просив суд стягнути з відповідача 1 Криворізького державного педагогічного університету на його користь матеріальну шкоду в розмірі 21\~652 (двадцяти одної тисячі шістсот п`ятдесяти двох) гривень, а також моральну шкоду в розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень, обмежити право займатися викладацькою діяльністю відповідачу 2 [PERSON] . В судове засідання сторони не викликалися. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. Стороною відповідача було надано відзив на позовну заяву, згідно якої вона заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Перевіривши викладені у заявах по суті справи обставини та безпосередньо дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси Інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Письмовими матеріалами справи встановлено, що [PERSON] навчався на першому курсі факультету географії, туризму та історії за спеціальністю 014 Середня освіта (Історія) на заочній формі навчання у групі ЗІ-21. Відповідно до навчального плану, з дисципліни «Історія України». Викладачем зазначеної дисципліни була доктор історичних наук, професор кафедри історії [PERSON] (далі по тексту - Відповідач 2). Відповідачем 2 було проведено в: осінню настановну сесію - лекцій 8 год., семінарів 4 год., зимову лабораторно-еказменаційну сесію - лекцій 8 год., семінарів 4 год.,літню сесію - лекцій 8 год., семінарів 6 год. За результатами складеного екзамену позивач отримав 30/30 балів, 5/10 балів за відвідування лекційних занять, 10/10 балів за відповіді на семінарських заняттях, 8/50 балів за самостійну роботу. Вказані обставини сторонами не заперечуються. Письмовими матеріалами справи встановлено, що відповідно до наказу по Криворізькому державному\~педагогічному університету від 11 березня 2022 р. №108 «Про особливості організації освітнього процесу під час воєнного стану» для організації освітнього процесу в дистанційній формі було передбачено використання різних засобів комунікації, а саме: система управління електронними навчальними курсами університету на платформі MOODLE, створення груп у соціальних мережах (Viber, Telegram, WhatsApp тощо), використання електронних платформ (ZOOM, Google Classroom, Google Meet тощо), проведення скайп-конференцій, спілкування в телефонному режимі, листування через електронну пошту тощо. 22 червня 2022 року Позивач звернувся з письмовою заявою до керівництва університету щодо необ`єктивного оцінювання його самостійної роботи Відповідачем 2 (а.с. 10). Ректоратом університету 24 червня 2022 року було створену комісію для розгляду зазначеного звернення. За результатами роботи комісії були складені висновки про які повідомлено Позивача листом від 01.07.2023 року (а.с. 11). Як вбачається з висновків комісії Позивачем дійсно було порушено Кодекс академічної доброчесності КДПУ, пункт 3 частини 1 статті 63 Закону України «Про вищу освіту». Зазначене порушення підтверджене Державною службою якості вищої освіти України, на підставі направлених університетом матеріалів виконаної Позивачем самостійної роботи. Крім того, як встановлено письмовими матеріалами, протягом навчального 2021-2022 року від Позивача не надходили заяви, скарги або інші звернення щодо неналежної організації освітнього процесу. Відповідно до 7.5.1 Положення про систему внутрішнього забезпечення якості вищої освіти КДПУ, затверджене Вченою радою Університету від 07.09.2016 (протокол №1), студенти мають виконувати всі завдання самостійно. У разі виявлення факту списування робота студента оцінюється незадовільною оцінкою. Якщо такий факт має місце на екзамені, студент видаляється з екзамену, у відомість обліку успішності вноситься незадовільна оцінка. Студент повинен повторно самостійно виконати роботу (індивідуальне завдання), повторно скласти іспит (ліквідувати академічну заборгованість). Аналізуючи вказане положення, суд доходить висновку про помилковість твердження Позивача про те, що Відповідач не надав йому можливості виконати самостійну роботу повторно оскільки вказаний пункт не містить\~прямої вказівки\~або обов`язку Відповідача (Відповідача 2) надати можливість виконувати самостійну роботу повторно, також відсутні докази того, що Позивач не\~звертався до\~Університету про\~можливість повторного\~написання самостійної\~роботи, його заява містила вимогу перевірити «неналежне оцінювання» Відповідачем 2 виконаної самостійної роботи. Крім того, результати Позивача за дисципліною «Історія України» були задовільними (Е53), академічна заборгованість відсутня, а отже і підстав посилатися на пункт 7.5.1 зазначеного Положення підстав немає. Принципи діяльності, основні права та обов`язки закладу вищої освіти визначені у статті 32 Закону України «Про вищу освіту». Згідно пункту 1 частини 1 цієї статті, діяльність закладу вищої освіти провадиться на принципах автономії та самоврядування, а як зазначено в пункті другому частини другої цієї статті, заклади вищої освіти мають рівні права, що становлять зміст їх автономії та самоврядування, у тому числі мають право самостійно визначати форми навчання та форми організації освітнього процесу. В свою чергу, автономією закладу вищої освіти в силу вимог пункту першого частини першої статті 1 Закону України «Про вищу освіту» визнається самостійність, незалежність і відповідальність закладу вищої освіти у прийнятті рішень стосовно розвитку академічних свобод, організації освітнього процесу, наукових досліджень, внутрішнього управління, економічної та іншої діяльності, самостійного добору і розстановки кадрів у межах, встановлених цим Законом. Аналіз наведених правових норм, встановлює статус Відповідача - Криворізького державного педагогічного університету, як закладу вищої освіти та здійснення ним своєї діяльності на принципах автономії та самоврядування. Отже, Відповідач відповідно до чинного законодавства є самостійним і незалежним у питаннях організації освітнього процесу. Крім того, письмовими матеріалами справи встановлено, що відповідачем було запропоновано перескласти самостійну роботу, Позивач заявляє вимогу про обмеження права відповідачу-2 займатися викладацькою діяльністю. Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 34 Закону України «Про вищу освіту» керівник закладу вищої освіти в межах наданих йому повноважень: призначає на посаду та звільняє з посади працівників. Відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відсторонення від роботи це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах з підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю. Усунення від роботи провадиться власником на підставі виявленого ним факту, через який власник має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи. Право вимагати усунення від роботи мають також відповідні посадові особи державної влади, державного санітарного нагляду, Державтоінспекції, а також слідчі та інші. Під час відсторонення від роботи дія трудового договору не припиняється, але працівник тимчасово до роботи не допускається. При цьому на період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Відсторонення від роботи або іншої діяльності здійснює власник підприємства або уповноважений ним орган шляхом видання наказу (видачі усного розпорядження з наступним виданням наказу) та вжиття заходів щодо контролю за його виконанням. Підставою видання наказу може бути акт про встановлення певних фактів, що дають підстави відсторонити особу від роботи. За змістом ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року N 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року N 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року N 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями\~15, 16 ЦК України,\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Там, чинним трудовим законодавством не передбачено підстав для обмеження особи займатися викладацькою діяльністю, крім того, Конституція України є гарантом виконання права особи на працю та на вільний вибір процесії. Підстави позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю регулюються нормами Кримінального кодексу України. Підстав для відсторонення викладача від роботи, зважаючи на вищевикладені норми чинного Кодексу Законів про працю в матеріалах справи судом не вбачається. Доводи Позивача щодо погроз з боку Відповідача спростовуються письмовими матеріалами справи, оскільки Позивачем не надано доказів про такі дії працівниками університету. Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної та матеріальної шкоди, суд зауважує наступне. За змістом статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її заподіяла, за наявності її вини. Відповідно до роз`яснень, викладених в частині другій пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як зазначено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2014 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами не підтверджується. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Матеріали справи не містять доказів завдання моральної шкоди Позивачу, заявлений розмір такої шкоди позивачем не обґрунтовано. Матеріалами справи не встановлено та не доведено вчинення зі сторони відповідачів будь-яких протиправних дій або бездіяльності відносно Позивача, а відтак, в даному випадку відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності відповідача, а отже, відсутні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди. Відповідно до частиною 1 статті 1166 Цивільного Кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, що завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи,яка завдала шкоди. Разом з тим, Позивач не надав жодних належних доказів вини Відповідачів, вимоги позовної заяви ґрунтуються виключно на твердженнях про організацію освітньої діяльності Позивача. За частиною першої статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статей 76, 77, 78, 79 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справ, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, суд доходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed