Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

Позивач звернувся у березні 2023р. в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Мельник» про визнання припиненими трудових відносин між Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Мельник» та [PERSON] за власним бажанням на підставі п.3 ст.38 КЗпП України з 01.08.2022р., стягнення судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач з 26.04.2018р. був прийнятий на роботу на посаду сторожа в ТОВ «БК «Мельник» і з листопада 2021р. відповідач припинив виплату заробітної плати. Офісне приміщення відповідача постійно зачинені, персонал відсутній. Позивач 21.07.2022р. направив на юридичну адресу письмову заяву про звільнення з роботи з 01.08.2022р. на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України в зв`язку з неналежним виконанням обов`язків роботодавцем та невиплату заробітної плати, однак відповіді не отримав, наказ про звільнення не видано, розрахунок не проведено в зв`язку з чим було ухвалене рішення Івано-Франківського міського суду від 03.11.2022р. про стягнення невиплаченої зарплати з листопада 2021р. по 01.08.2022р. в сумі 58000грн. Представник позивача розгляд справи просив проводити без його участі, щодо заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечив. Відповідач в судові засідання не з`являвся, про день та час слухання справи був повідомлений відповідно до вимог закону. Причину неявки суду не повідомив, відзив на позов не подавав. З врахуванням вимог п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України за неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд розглядає справу за відсутності учасника справи в заочному порядку за згодою позивача, та з врахуванням строків розгляду справи, в т.ч. в порядку спрощеного позовного провадження. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 26.04.2018р. був прийнятий на роботу на посаду сторожа в ТОВ «БК «Мельник», про що свідчить запис трудової книжки (а.с.5). Як доводив позивач, офісне приміщення відповідача постійно зачинені, персонал відсутній. Так, відповідно до форми ОК-5, реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного реєстру соціального страхування, індивідуальні відомості про застраховану особу, відносно [PERSON] (а.с.9-11) ТОВ «БК «Мельник» нараховувалась заробітна плата, зокрема за період з січня 2021 по березень 2021 року щомісячно. З квітня 2021 року ТОВ «БК «Мельник» не подавало до органу Пенсійного фонду України відомості про заробітну плату [PERSON] . Починаючи з листопада 2021р. відповідач припинив виплату заробітної плати в зв`язку з чим позивач звернувся до суду та 03.11.2022р. було ухвалене заочне рішення Івано-Франківського міського суду від про стягнення на його користь з ТОВ «БК «Мельник»\~ заборгованість з невиплаченої зарплати з листопада 2021р. по 01.08.2022р. в сумі 58000грн.. Позивач 21.07.2022р. направив поштовим відправленням на юридичну адресу письмову заяву про звільнення з роботи з 01.08.2022р. на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України (а.с.7-8), однак відповіді не отримав, наказ про звільнення не видано, трудова книжка з записом роботодавця про звільнення не отримана. За ч.3 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Окрім того, за ст.22 цього ж кодексу будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Передбачений частиною 3 статті 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає видачу роботодавцем наказу за заявою працівника. Відповідна заява була направлена позивачем за адресою відповідача, проте не була ним розглянута, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає. Прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб. Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)). Частиною другою статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Припинення трудових відносин тісно пов`язано зі свободою його праці, оскільки праця може виконуватися саме до того часу поки останній не вирішить припинити її виконання або з інших підстав. При цьому, припинення трудових правовідносин має безпосередній вплив на можливість мати реалізацію прав на зайнятість (не заборонену законодавством діяльність осіб, пов`язану із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі), працевлаштуванням на роботі (посаді). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 681/1629/18 (провадження № 61-14424св18) зазначено, що «розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Особливістю розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору». Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року у справі № 569/249/18-ц (провадження № 61-48997св18). Згідно з п. 2.26, 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України № 58 від 29.07.93 р записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Отже, позивач висловив бажання на припинення трудових відносин за власним бажанням через те, що роботодавець не виконує законодавство про працю, на що відповідач зобов`язаний був видати наказ та вчинити дії передбачені трудовим законодавством. Враховуючи порушені права позивача на\~ інше працевлаштування при належному припиненні трудового договору, отримання доходу за новим місцем праці та використання інших трудових прав, вимоги позову є обгрунтованими та підлягають до задоволення. За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). На підставі п. 1 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved