Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

01 жовтня 2021 року позивач [PERSON] , в особі представника адвоката Мартиненка К.І., який діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1064167 від 01.10.2021 року, звернувся до Жовтневого районного суду міста Запоріжжя з позовною заявою до [PERSON] і [PERSON] про визнання договору дарування і договору купівлі-продажу недійсними та припинення права власності. В обґрунтування поданого позову [PERSON] зазначив, що 04 листопада 2016 року позивач надав [PERSON] позику у розмірі 30000,00 доларів США строком до 01 березня 2017 року, шляхом передачі йому цієї суми готівковими коштами із рук в руки, під розписку. Позивач вказує, що даною розпискою [PERSON] підтвердив те, що отримав від позивача грошові кошти готівкою у розмірі 30000,00 доларів США строком до 01 березня 2017 року, а також зобов`язався повернути отримані готівкові кошти в зазначений строк у повному обсязі. Між тим, в строк до 01 березня 2017 року, який встановлений у розписці, [PERSON] грошові кошти у розмірі 30000,00 доларів США не повернув позивачу, у зв`язку з чим позивач був змушений 19 грудня 2019 року звернутися до суду. Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 08 липня 2020 року у справі № 331/5507/19 позов позивача до [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь позивача [PERSON] заборгованість згідно розписки у розмірі 30000,00 доларів США, а також стягнуто з [PERSON] на користь позивача судовий збір у розмірі 7041,00 грн. Рішення набрало законної сили 17 серпня 2020 року. У подальшому позивач вказує, що 13 грудня 2019 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір дарування від 13 грудня 2019 року, реєстраційний № 2404, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Саламатовою М.В., згідно якого дарувальник [PERSON] передав [PERSON] , а обдарована [PERSON] безоплатно прийняла в дарунок квартиру [ADDRESS] , загальною площею 42,13 кв.м., житловою площею 26,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 582730923101. Позивач зазначає, що [PERSON] є рідною донькою [PERSON] , які спільно були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , де 1/4 частки даної квартири є власністю [PERSON] . Вказана квартира знаходилась у власності [PERSON] на підставі свідоцтва про спадщину за законом серія ННЕ № 732361, згідно якого [PERSON] отримав 13 червня 2019 року від померлої рідної сестри - [PERSON] . Позивач на обґрунтування позову зазначає, що [PERSON] вже після виникнення у нього зобов`язання перед позивачем (повернути позивачу позику у розмірі 30000,00 доларів), фактично з метою недопущення погашення цього боргу за рахунок належного йому на праві власності майна, зокрема квартири, подарував квартиру [PERSON] , чим порушив права позивача, як кредитора на повернення суми позики у розмірі 30000,00 доларів США, у зв`язку з чим позивач вважає, що договір дарування підлягає визнанню недійсним.\~У подальшому позивач також вказує, що надалі [PERSON] , отримавши в дарунок від [PERSON] квартиру, майже одразу продала її відповідачу [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири від 17 серпня 2020 року, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д., реєстраційний № 1159. Позивач зазначає, що відповідач [PERSON] була обізнана про борг її батька [PERSON] перед позивачем за розпискою, оскільки до січня 2020 року [PERSON] займав посаду директора ТОВ «ВТФ РІЦ», де [PERSON] обіймала посаду заступника директора ТОВ «ВТФ РІЦ», а позивач є учасником ТОВ «ВТФ РІЦ». Таким чином, позивач вказує, що [PERSON] фактично не мала наміру проживати у квартирі, отримала квартиру від рідного батька в дарунок виключно з метою недопущення погашення боргу [PERSON] перед позивачем у розмірі 30000,00 доларів США за рахунок квартири, що підтверджується навіть тим, що договір купівлі-продажу був укладений між [PERSON] та [PERSON] 17 серпня 2020 року, в день набрання рішенням суду законної сили. З урахуванням наведеного, позивач вважає, що договір дарування, як і договір купівлі-продажу, підлягають визнанню недійсними, як такі, що укладені з метою уникнення сплати боргу позивачу. Виходячи із вищенаведеного, позивач просить суд визнати договір дарування від 13 грудня 2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Саламатовою М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2404, недійсним; визнати договір купівлі-продажу квартири від 17 серпня 2020 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д., реєстраційний № 1159, недійсним; припинити право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 42,13 кв.м., житловою площею 26,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 582730923101, номер запису про право власності/довічної власності: 37785329, яке [PERSON] здобув на підставі договору купівлі-продажу від 17 серпня 2020 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д. та зареєстрований в реєстрі за № 1159; розподіл судових витрат провести у відповідності до статті 141 ЦПК України (а.с.1-44 т.1). Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 07 жовтня 2021 року відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору недійсним та припинення права власності, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання (а.с.51 т.1). 09 грудня 2021 року від відповідача [PERSON] до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень, відповідач вказує, що дійсно, термін виконання зобов`язання за розпискою та повернення боргу встановлений до 01 березня 2017 року, при цьому, з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за розпискою позивач звернувся до суду тільки 19 грудня 2019 року. Відповідач також погоджується з тим, що [PERSON] отримав 13 червня 2019 року квартиру у спадщину від померлої рідної сестри - [PERSON] . У подальшому, тільки через півроку після прийняття спадщини - [INFO] , батько [PERSON] подарував квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] своїй доньці [PERSON] . При цьому, відповідачем зазначено, що будь-яких обтяжень чи обмежень на квартирі в момент оформлення договору дарування не було, заходів забезпечення не вживалося, жодних заборон не існувало та не могло існувати, оскільки позовна заява про стягнення заборгованості за договором розписки подана позивачем [PERSON] тільки 19 грудня 2019 року, тобто після того, як власником квартири стала [PERSON] . На заперечення доводів позивача, відповідач у поданому відзиві вказує, що якщо позивач вважав, що його права якимось чином порушуються, заборгованість не повертається, то останній міг в будь-який момент подати відповідну позовну заяву до суду та накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно [PERSON] , проте, протягом 2017-2018 років з зазначеними позовами позивач [PERSON] до суду не звертався, а звернувся тільки наприкінці 2019 року. Рішення по справі № 331/5507/19 про стягнення заборгованості з [PERSON] за розпискою ухвалено 08 липня 2020 року, вступило в\~законну силу\~17\~серпня 2020\~року. Тобто,\~минуло більше\~ніж півроку\~з того\~моменту,\~як [PERSON] \~стала власником\~квартири,\~розташованої за\~адресою:\~ [ADDRESS] .\~Саме тому,\~зазначення позивачем\~ [PERSON] \~у позовній\~заяві про\~те,\~що вже\~після виникнення\~у [PERSON] \~зобов`язання щодо\~повернення позивачу\~позики у\~розмірі 30000,00\~доларів США,\~останній,\~з метою\~недопущення погашення\~цього боргу\~за рахунок\~належного йому\~на праві\~власності майна,\~зокрема квартири,\~подарував квартиру\~своїй доньці\~ [PERSON] ,\~чим порушив\~права позивача,\~як кредитора\~на повернення\~суми позики\~у розмірі\~30000,00\~доларів США,\~у зв`язку\~з чим\~договір дарування\~визнанню недійсним,\~- не відповідає дійсним обставинам справи, так як рішення про стягнення заборгованості за розпискою було значно пізніше, ніж переоформлено право власності на спірну квартиру за [PERSON] . Окрім того, у відзиві на позовну заяву також вказано, що твердження позивача про те, що відповідач [PERSON] фактично не мала наміру проживати у квартирі, отримала квартиру від рідного батька в дарунок виключно з метою недопущення погашення боргу [PERSON] перед позивачем [PERSON] у розмірі 30000,00 доларів США за рахунок квартири, що підтверджується навіть тим, що договір купівлі-продажу\~квартири,\~укладений між\~ [PERSON] та\~ [PERSON] 17\~серпня 2020\~року, в\~день набрання\~рішенням законної\~сичи, є виключно припущеннями позивача, та позивачем помилково зіставляються дата набрання рішенням законної сили про стягнення заборгованості з [PERSON] та дата укладення договору купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] . Зазначені дві події не мають між собою жодного взаємозв`язку, так як на момент укладання договору купівлі-продажу квартири, єдиним власником квартири була [PERSON] , жодних обтяжень чи обмежень на квартирі не було, власник на свій розсуд розпорядилася належним їй майном, і маючи всі повноваження, уклала договір купівлі-продажу квартири. Боргові зобов`язання [PERSON] та набрання рішенням законної сили, яким з нього стягнуто борг за розпискою, не має жодного відношення до його доньки [PERSON] . Окрім того, відповідач вказує, що він як добросовісний набувач, звернувся до агентства нерухомості ЧП «Авторитет-Сервис» з метою придбання нерухомого майна у місті Запоріжжі. За допомогою агентства нерухомості було підібрано квартиру і відповідно укладено договір про намір укладання договору купівлі-продажу нерухомості від 06 серпня 2020 року між відповідачем [PERSON] і [PERSON] , а також сплачено завдаток у розмірі 1000 доларів США. 17 серпня 2020 року під час проведення угоди купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д. було перевірено право власності [PERSON] на квартиру та пересвідчено, що остання є власником квартири на підставі договору дарування від 13 грудня 2019 року. З огляду на вищевикладене, будь-яких перешкод в укладанні договору купівлі-продажу квартири не було, будь-які обтяження чи обмеження щодо даної квартири були відсутні як в момент укладення угоди, так і на даний час. Відповідач по справі [PERSON] добросовісно набув право власності на квартиру, про будь-які спори між колишніми власниками квартири останньому нічого не було відомо (а.с.66-74 т.1). 22 грудня 2021 року відповідач [PERSON] , в особі представника - адвоката Бєлки А.В., який діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1046527 від 22.12.2021 року, подав до канцелярії суду відзив на позовну заяву, в якій просить суд поновити строк на подання відзиву та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що [PERSON] не була обізнана про «всі фінансові справи свого батька». Із змісту долученої до позовної заяви копії розписки вбачається, що громадянин [PERSON] (ідентифікуючі данні відсутні) отримав у громадянина [PERSON] (ідентифікуючі данні відсутні) грошові кошти в борг. У відповідній розписці відсутнє посилання на те, що громадянин [PERSON] (ідентифікуючі данні відсутні) є директором ТОВ «ВТФ РІЦ» та діє саме від імені і в інтересах товариства. Також, відсутні будь-які докази того, що відповідні грошові кошти надходили до ТОВ «ВТФ РІЦ». Надане рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя також не доводить того факту, що [PERSON] , будучи заступником директора у ТОВ «ВТФ РІЦ», була обізнана про наявність або відсутність взаємовідносин, викладених вище між [PERSON] та [PERSON] . Щодо твердження позивача про те, що [PERSON] не мала наміру проживати у квартирі, яку отримала в дарунок від батька, та отримала квартиру виключно з метою недопущення погашення боргу, то воно не відповідає дійсності, оскільки договір купівлі-продажу укладений між [PERSON] та [PERSON] через 8 місяців після отримання в дарунок квартири. Окрім того, відповідно до статті 41 Конституції України, передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Також у відзиві на позовну заяву зазначено, що договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] до звернення до суду [PERSON] та відкриття провадження у справі. 16 березня 2021 року [PERSON] в присутності приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Саламатової М.В. подала заяву про відмову від прийняття спадщини за померлим [PERSON] 22 листопада 2021 року відповідач [PERSON] отримала за допомогою поштового зв`язку позовну заяву [PERSON] разом з додатками, ухвалу про відкриття провадження по справі, судову повістку про виклик до суду, а 07 грудня 2021 року представнику відповідача були надані матеріали справи № 331/5427/21 для ознайомлення (а.с.88-90, 92-93 т.1). 10 січня 2022 року позивачем [PERSON] , в особі представника - адвоката Мартиненка К.І., надіслано на адресу суду відповідь на відзив [PERSON] , в якому позивач просить суд відзив на позовну заяву повернути [PERSON] без розгляду та вирішити справу за наявними матеріалами (а.с.100-103 т.1). Також, 24 січня 2022 року позивачем [PERSON] , в особі представника - адвоката Мартиненка К.І., надіслано на адресу суду відповідь на відзив [PERSON] (а.с.104-118 т.1). 31 серпня 2022 року від позивача [PERSON] до канцелярії суду надійшли пояснення щодо відсутності на цей час у померлого [PERSON] встановлених спадкоємців, разом із додатками (а.с.143-157 т.1). 02 вересня 2022 року від позивача [PERSON] до канцелярії суду надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі до розгляду іншої, пов`язаної справи (а.с.158-161 т.1). Окрім того, 25 жовтня 2022 року від позивача [PERSON] до канцелярії суду надійшли пояснення про розгляд Верховним Судом аналогічної справи Жовтневого районного суду міста Запоріжжя (а.с.188-189 т.1). Ухвалою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 11 листопада 2022 року у задоволенні клопотання [PERSON] про зупинення провадження по справі відмовлено (а.с.205-206 т.1). 14 листопада 2022 року від позивача [PERSON] до канцелярії суду надійшла заява про відвід судді Жукової О.Є. (а.с.207-209 т.1). Ухвалою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 15 листопада 2022 року заяву позивача [PERSON] про відвід судді задоволено. Справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору недійсним та припинення права власності передано до канцелярії Жовтневого районного суду міста Запоріжжя для вирішення питання про передачу іншому судді, у порядку, встановленому ст.\~33\~ЦПК України (а.с.220-222 т.1). На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею по вищезазначеній цивільній справі визначено суддю Яцун О.О. (а.с.223 т.1). Ухвалою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 16 листопада 2022 року вищевказану позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.224 т.1). 31 січня 2023 року до канцелярії Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від позивача [PERSON] , в особі представника - адвоката Мартиненка К.І., надійшло клопотання про залучення співвідповідачів: [PERSON] і [PERSON] (а.с.2-3 т.2). Також, 09 лютого 2023 року позивачем [PERSON] , в особі представника - адвоката Мартиненка К.І., подано до канцелярії суду пояснення щодо результатів розгляду Запорізьким апеляційним судом справи № 331/5507/19 Жовтневого районного суду міста Запоріжжя (а.с.7 т.2). Ухвалою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 09 лютого 2023 року у задоволенні клопотання позивача [PERSON] щодо залучення співвідповідачів у справі відмовлено, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Мартиненко К.І. підтримав поданий позивачем цивільний позов у повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просить позов задовольнити. При цьому, представник позивача підтримав подані ним відповіді на відзиви [PERSON] і [PERSON] , при ухваленні судом рішення просить врахувати долучені ним пояснення від 31 серпня 2022 року і від 25 жовтня 2022 року. Представник відповідача [PERSON] адвокат Бабенко Г.О. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовної заяви у повному обсязі, у зв`язку з її безпідставністю та необґрунтованістю, поданий відзив на позовну заяву підтримує у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокат Бєлка А.В. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви, поданий відзив на позовну заяву підтримує у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.\~9\~Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що відповідно до копії розписки, 04 листопада 2016 року [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , отримав від [PERSON] 30000,00 (тридцять тисяч) доларів США строком до 01 березня 2017 року. Зобов`язується повернути суму у зазначений строк (а.с.8 т.1). Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом серії ННЕ № 732361 від 13 червня 2019 року, [PERSON] отримав у спадок від сестри [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.25 т.1). 13 грудня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири № НОЕ 657960, який зареєстровано в реєстрі за № 2404, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Саламатовою М.В., згідно якого дарувальник [PERSON] подарував та безоплатно передав у власність [PERSON] ,\~а [PERSON] прийняла в дар майно, що складається з квартири [ADDRESS] , загальною площею 42,13 кв.м., житловою площею 26,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 582730923101(а.с.26-29 т.1). Відповідно до рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 08 липня 2020 року, позивач [PERSON] звернувся 19 грудня 2019 року до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. За результатами розгляду даної справи, цивільний позов [PERSON] було задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість згідно розписки від 04 листопада 2016 року у розмірі 30000,00 доларів США (тридцять тисяч доларів США), а також судовий збір у розмірі 7041,00 грн. (а.с. 9-12, 13-18 т.1). Постановою Запорізького апеляційного суду від 07 лютого 2023 року апеляційну скаргу [PERSON] , правонаступниками якого є [PERSON] та [PERSON] , законним представником якого є [PERSON] , залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 08 липня 2020 року у цій справі залишено без змін. Постанова набрала законної сили 07.02.2023 року. Ухвалою Верховного суду від 03 квітня 2023 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] , поданою її представником [PERSON] , на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 17 січня 2023 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. 17 серпня 2020 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири серії НМВ № 057902, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д., який зареєстровано в реєстрі за № 1159, зі змісту якого вбачається, що [PERSON] передає у власність [PERSON] , а [PERSON] приймає належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] та сплачує за неї визначену за домовленістю сторін грошову суму, а саме 403800 гривень (а.с.30-33 т.1). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке видано Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 07 жовтня 2020 року, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , про що було складено відповідний актовий запис № 665 (а.с.21 т.1). 08 грудня 2020 року [PERSON] було направлено претензію кредитора на адресу приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Масловець Людмили Сергіївни, із змісту якої вбачається, що кредитор [PERSON] просить приватного нотаріуса Масловець Л.С. завести спадкову справу після смерті спадкодавця [PERSON] та повідомити спадкоємців померлого [PERSON] про наявність заборгованості перед позивачем [PERSON] у розмірі 30000 доларів США та у розмірі 7041 грн. зі сплати судового збору, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.146-148 т.1). Згідно копії спадкової справи № 153/2020, спадкова справа була відкрита 08 грудня 2020 року після смерті [PERSON] (а.с.151-157 т.1). Відповідно до копії заяви [PERSON] (серії [NUMBER] ), остання відмовилась від прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] (а.с.91 т.1). Окрім того, дослідивши надані позивачем [PERSON] і його представником - адвокатом Мартиненко К.І. письмові докази, а саме документи, які стосуються розгляду справи № 331/5317/21, суд приходить до висновку, що вказані докази не відносяться до предмету розгляду даної справи, а відповідно не є доказами по даній справі. Також під час розгляду справи судом було встановлено, що в момент оформлення договору дарування будь-яких обтяжень чи обмежень щодо квартири не було, заходи забезпечення не вживалися, жодних заборон не існувало. Між тим, у позовній заяві позивач [PERSON] зазначив, що оспорюваний договір дарування квартири є правочином, який вчинено на його шкоду, як кредитора. Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належать: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника. Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. При кваліфікації дій як таких, що свідчать про зловживання правом, суд надає оцінку наявності негативних наслідків для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); правовому статусу особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та і здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Як наслідок, може бути визнаний недійсним договір, спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійснимвідповідно до статті 234 ЦК України. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша підстава, наприклад, передбачена статтею 228 ЦК України. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17), від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), від 24 лютого 2021 року у справі № 757/33392/16 (провадження № 61-10541св19), від 14 грудня 2022 року у справі № 372/437/20 (провадження № 61-7390св22). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що 13 грудня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , за умовами якого [PERSON] (батько) подарував вказану квартиру [PERSON] (своїй донці). 19 грудня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 08 липня 2020 року позов [PERSON] задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість згідно розписки від 04 листопада 2016 року у розмірі 30000,00 доларів США, а також судовий збір у розмірі 7041,00 грн. З постанови Запорізького апеляційного суду від 07 лютого 2023 року по справі № 331/5507/19, вбачається що скаргу [PERSON] , правонаступниками якого є [PERSON] та [PERSON] , законним представником якого є [PERSON] , залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 липня 2020 року у цій справі залишено без змін. Постанова набрала законної сили 07 лютого 2023 року. Таким чином, з наведеного вище вбачається, що 13.12.2019 року [PERSON] подарував своїй донці [PERSON] квартиру, а 19.12.2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, отже [PERSON] не знав і не міг знати наперед про ініціювання позивачем [PERSON] судового провадження про стягнення з нього заборгованості за борговою розпискою. Окрім того, позивачем [PERSON] не доведено належними доказами факту того, що він попереджав [PERSON] про звернення до суду з вищевказаною позовною заявою. А отже, на момент укладення договору дарування, [PERSON] не був обізнаний про наміри [PERSON] , та як наслідок не міг мати намірів на здійснення фіктивного правочину та не міг передбачити настання негативних наслідків, а отже діяв добросовісно, і даними діями не міг нашкодити правам інших осіб, зокрема порушити майнові інтереси позивача [PERSON] . Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що відчуження належної [PERSON] квартири відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника, а отже підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним немає. Крім того, із матеріалів справи вбачається, що спірна квартира не була єдиним майном (доходом) [PERSON] , оскільки останній перебував на посаді директора ТОВ «ВТФ РІЦ», тобто був працевлаштований і мав відповідний дохід. Дана обставина сторонами не оспорювалась та не спростовувалась. Необхідно також зауважити, що твердження представника позивача про те, що рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 08.07.2020 року набрало законної сили 17.08.2020 року, і в той же день - 17.08.2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений умисно (фіктивно) договір купівлі-продажу квартири не відповідає дійсності, оскільки судом було встановлено, що [PERSON] подав апеляційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 08.07.2020 року, а отже в момент укладення договору купівлі-продажу квартири, вказане рішення суду ще не набрало законної сили. Виходячи із вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що оспорювані правочини порушують його права та охоронювані законом інтереси, наявність умислу сторін правочину і те, що сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання таких правочинів. Також слід зазначити, що будь-яких обтяжень чи обмежень на квартирі в момент оформлення договору дарування та договору купівлі-продажу не було, заходи забезпечення не вживалися, жодних заборон не існувало і не могло існувати, так як позовна заява про стягнення заборгованості за борговою розпискою була подана позивачем [PERSON] до суду лише 19 грудня 2019 року, тобто через\~певний проміжок\~часу після\~того,\~як власником\~квартири стала\~ [PERSON] , а саме 13 грудня 2019 року, тому права і законні інтереси позивача не можуть бути порушені укладенням даного правочину. Як наслідок, договір купівлі-продажу квартири від 17 серпня 2020 року неможна визнати недійсним, так як даний оспорюваний правочин був вчинений відповідно до норм чинного законодавства з метою реалізації [PERSON] свого законного права, а саме права розпорядження своїм майном, яке їй законно належало на підставі договору дарування від 13 грудня 2019 року, який є дійсним. Щодо заявлених позовних вимог в частині припинення права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , то зазначені вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними від позовних вимог щодо визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed