Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) через свого представника [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом до Департаменту патрульної поліції, обґрунтовуючи підставність вимог тим, що 31.03.2022 поліцейським СРПП ВП №4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції відносно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ №024820 за ч.1 ст. 130 КУпАП, за наслідками розгляду якого 05.05.2022 Липовецьким районним судом Вінницької області по справі № 136/467/22 було винесено постанову, якою провадження у справі закрито, у зв`язку із відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, судове рішення набрало законної сили. Представник у позові зазначає, що вказаним судовим рішенням, встановлено незаконність адміністративного провадження стосовно позивача, зокрема незаконність дій посадових осіб, які його ініціювали та здійснювали, а відтак обмеження його прав та свобод, в результаті чого було завдано моральної шкоди, оскільки позивач зазнав негативних емоцій таких як тривога, переживання в результаті став пригніченим, дратівливим, відбулось погіршення настрою, працездатності та розлад стосунків в сім`ї. Складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно позивача принизило його честь в очах близьких людей, а розгляд адміністративних матеріалів вимагало від позивача додаткових зусиль в організації усталеного способу життя, здійснення незапланованих додаткових витрат, внаслідок чого він переживав душевні страждання, замість того, щоб працювати і проводи час з близькими, позивач був вимушений витрачати час і кошти на отримання правничої допомоги, збирати докази своєї невинуватості та з`являтися до суду. З огляду на викладене, виходячи із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності, пережитих негативних емоції, тривалості провадження у справі про адміністративне правопорушення з 31.03.2022 по 05.05.2022, що становить 1 місяць 5 днів, позивач оцінює заподіяну йому моральну шкоду у розмірі 6 500 грн., які просить суд стягнути з Державного бюджету України на його користь як компенсацію моральної шкоди та вирішити питання судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у даній справі в розмірі 5000 грн. Ухвалою суду від 14.11.2022 позовна заява прийнята до розгляду, а провадження у справі відкрито, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. У межах визначеного судом строку, 29.12.2022 Департаментом патрульної поліції в особі представника Цубер М.М. через підсистему Електронний суд подано відзив, відповідно до якого він просив в задоволенні позову відмовити з тих підстав, що поліцейський СРПП № 4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області лейтенант поліції Яровенко Сергій Миколайович, який склав протокол серії ААБ № 024820 від 31.03.2022 відносно [PERSON] не являється працівником Департаменту патрульної поліції та його структурного підрозділу УПП у Вінницькій області ДПП. Вінницький РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області являється підрозділом та підпорядковується ГУНП у Вінницькій області, яке являється юридичною особою та суб`єктом владних повноважень, отож Департамент патрульної поліції є неналежним відповідачем у цій справі. Ухвалою суду від 03.01.2023 за клопотанням представника позивача у справі замінено неналежного відповідача Департамент патрульної поліції, - на належного відповідача Головне управління Національної поліції України у Вінницькій області. 22.02.2023 представником Головного управління Національної поліції у Вінницькій області - Дмитрук Ю. через електронну пошту суду подано відзив, а також клопотання про залучення належного відповідача - Державну казначейську службу України, вказані заяви засвідчено кваліфікованим електронним підписом автора, зі змісту відзиву слідує, що представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити, інші вимоги відсутні у заяві. Вирішуючи питання про прийняття відзиву до розгляду судом встановлено, що ухвалою суду від 03.01.2023 за клопотанням представника позивача було замінено неналежного відповідача - Департамент патрульної поліції на належного - Головне управління Національної поліції у Вінницькій області, визначено строк у п`ятнадцять днів з дня вручення копії ухвали суду для подачі відзиву та доказів. Копію ухвали направлено відповідачеві, яку отримано 30.01.2023, на що вказує рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Разом з цим, відзив на позов подано до суду 22.02.2023 через електронну пошту суду із засвідченням КЕП представника відповідача та направлено відзив на електронну пошту представника позивача, яку зазначено у позові, про що надано докази у вигляді скріншоту. Встановлені судом обставини свідчать про те, що відзив подано відповідачем із порушенням строку визначеного судом у 15 днів з дня вручення копії ухвали суду, про поважність причин несвоєчасного подання відзиву заява по суті не містить аргументів, як і не містить вимог про продовження пропущеного строку, що визначений судом для вчинення такої дії. Згідно із ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Тому, враховуючи вищевикладене, суд прийшов висновку про залишення відзиву Головного управління Національної поліції у Вінницькій області без розгляду. Згідно із ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвалою суду від 23.02.2023 за клопотанням представника позивача у справі залучено до участі в якості співвідповідача - Державну казначейську службу України. 25.04.2023 на адресу суду надійшов відзив Державної казначейської служби України, що направлений 20.04.2023 засобами поштового зв`язку, відповідно до якого представник співвідповідача просила продовжити строк для подачі відзиву, визначений ухвалою суду від 23.02.2023, мотивуючи тим, що позовну заяву із додатками ними було отримано 06.04.2023, в підтвердження чого надано відповідні докази до відзиву. З огляду на викладене, а також те, що до відзиву долучено докази направлення їх стороні позивача, суд визнає причини пропуску строку подачі відзиву співвідповідачем поважними, продовжує строк для подачі відзиву та приймає його до розгляду із викладеними у ньому запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Зі змісту відзиву судом встановлено, що Державна казначейська служба України позовні вимоги не визнає та просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, мотивуючи тим, що в частині пред`явлених вимог до Державної казначейської служби України, остання порушень прав та законних інтересів позивача не допускала, вона є самостійною юридичною особою, несе відповідальність за своїми зобов`язаннями та відповідно до діючого законодавства не може нести відповідальність за дії інших органів державної влади, у даному випадку Головного управління Національної поліції у Вінницькій області. До компетенції Державної казначейської служби відноситься виконання судових рішень, які набрали законної сили, відтак безспірне списання коштів з Державного бюджету, отож остання не може представляти Державу Україна у подібних правовідносинах, тому вимоги позивача про стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 6500 грн. пред`явлені до Державної казначейської служби України є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства. Крім цього, у відзиві представник співвідповідача зазначає, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, зокрема рішення уповноваженого на те органу про визнання дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду вчиненими по відношеню до нього, [PERSON] незаконними, підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, а саме застосування заходів фізичного чи психічного впливу з боку посадових осіб відповідача до позивача, понесених позивачем моральних чи фізичних страждань або інших витрат немайнового характеру, не доведено в чому вони полягають, а вказані у позові обґрунтування моральної шкоди носять суто декларативний характер, не містять жодного факту, не доведено причинно-наслідковий зв`язок між заподіянням шкоди та діями поліцейських, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Своїм правом на подачу відповіді на відзив позивач не скористався. У судове засідання представник позивача не з`явився, просив про розгляд справи у їх із позивачем відсутність, позовні вимоги підтримав у заявленому обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області та Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явились, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про причин неявки не повідомили. Будь-які докази по справі, крім тих, що надані разом із позовною заявою, чи інші клопотання від учасників справи на адресу суду не надійшли. З огляду на викладене, суд не вбачає правових підставі для відкладення розгляду справи, що передбачені ст.223 ЦПК України, а тому проводить його у відсутність сторін та їх представників, на підставі зібраних у справі доказів, при цьому не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив, що 31.03.2022 інспектором СРПП №4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції Яровенком С.М. було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ №024820 (а.с.4) відповідно до якого 31.03.2022 о 22 год. 49 хв. по вул. Полупанова, в м. Липовець, гр. [PERSON] , керував автомобілем ВАЗ 2101, державний номерний знак [NUMBER] , в стані алкогольного сп`яніння з явними ознаками, а саме: почервоніння очей, порушення мови, поведінка, що не відповідає обстановці, різкий запах алкоголю з ротової порожнини. Від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі водій відмовився, чим порушив п.2.5. ПДР, за що передбачена адміністративна відповідальність ст.130 ч.1 КУпАП. За наслідками розгляду протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ №024820 від 31.03.2022 Липовецьким районним судом Вінницької області 05.05.2022 було винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення № 136/467/22, якою провадження у справі закрито, на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. Судове рішення набрало законної сили 16.05.2022. Встановлені судом обставини сторонами спору не заперечувались. Згідно із ч. 1 і ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Стаття 11 ЦК України встановлює, що однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати. Вказана позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди. Наведена позиція висловлена у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (61-18013сво18). Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Зі змісту вказаної правової норми, такі підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Статтями 2, 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема закриття справи про адміністративне правопорушення. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема закриття справи про адміністративне правопорушення. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Наведена позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18). Аналізуючи зібрані у даній справі докази, судом встановлено, що провадження у справі стосовно [PERSON] було закрито постановою Липовецького районного суду Вінницької області 05.05.2022 у справі №136/467/22 на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, тобто за відсутності події і складу адміністративного правопорушення. Зі змісту вказаного судового рішення слідує, що особою уповноваженою на складання матеріалів про адміністративне правопорушення не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження винуватості [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, двозначно кваліфіковано його дії як керування транспортним засобом особою в стані алкогольного сп`яніння, так і відмова особи, яка керує транспортним засобом від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в установленому законом порядку, що є взаємовиключним. Варто наголосити, що постанова Липовецького районного суду Вінницької області від 05.05.2022 у справі №136/467/22 набрала законної сили, відтак має для суду преюдиційне значення. Вказаним судовим рішенням встановлено порушення прав [PERSON] та факт його незаконного притягнення до адміністративної відповідальності як за ч. 1 ст. 130 КУпАП, внаслідок саме неправомірних дій уповноваженої особи ВП №4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, який являється підрозділом та підпорядковується ГУНП у Вінницькій області, яке являється юридичною особою та суб`єктом владних повноважень. Таким чином, вищевказане є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди відповідачем, яке здійснюється незалежно від вини. Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Судом прийнято до уваги, що відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Суд зауважує, що у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення Рисовський проти України, N 29979, п. 86, 89, від 20.10.2011, Антоненков та інші проти України, N 14183/02, п. 71, 22.11. 2005). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння особі моральної шкоди. При цьому, суд виходить з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. ст. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Тому судом прийнято до уваги усі обставини справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки. Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загально людських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року N 15-рп/2004 у справі N 1-33/2004. Судом встановлено наявність спричинення посадовими особами ВП №4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області моральної шкоди позивачу, в тому числі наявний причинний зв`язок між шкодою і протиправними діяннями заподіювача, що спростовує доводи співвідповідача наведені у відзиві. Встановлені судом обставини на переконання суду призвели до спричинення позивачу моральної шкоди, яка виразилася в душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із притягненням його до адміністративної відповідальності. Внаслідок ініціювання провадження у справі про адміністративне правопорушення було порушено звичний розклад життя позивача, він змушений був звертатись за допомогою до фахівців у галузі права, переживати страждання доводячи свою невинуватість у суді. Судом враховано характер моральних страждань понесених [PERSON] , глибина його психічних переживань (страждань), тривалість негативних наслідків (страждань), у той же час судом не встановлено істотності вимушених змін у житті позивача. При цьому, судом прийнято до уваги, що рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Тому, враховуючи вищезазначене, беручи до уваги характер моральних страждань, які переніс позивач, враховуючи певні його турботи і хвилювання, пов`язані з наслідками неправомірних дій посадових осіб ВП №4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, необхідність звернення до суду щодо захисту своїх прав, їх тривалості, а також виходячи із принципів розумності та справедливості при даних обставинах, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди на його користь підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 1 000, 00 гривень, що буде справедливою сатисфакцією потерпілої сторони внаслідок дій неправомірного характеру з боку службових осіб органу державної влади та їх тривалості. При вирішенні даного спору, суд враховує, що уповноважений працівник поліції при складанні протоколу у справі про адміністративне правопорушення не діє як самостійний суб`єкт, а діє від імені органу виконавчої влади. Шкода ж, завдана посадовою або службовою особою органу державної влади, відшкодовується державою (ст. 1174 ЦК України). За положеннями ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. За положеннями ч. 1 ст. 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. При цьому держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Отже, у цій справі відповідачем є саме держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Таким органом у цій справі є Головне управління Національної поліції у Вінницькій області, яке є юридичною особою публічного права і дії працівників територіального підрозділу яким є ВП №4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, призвели до порушення прав позивача. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, може бути відповідачем у такій категорії справ. Водночас, залучення або ж незалучення до участі в таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача. На вищевказане звернула увагу Велика Палата Верховного Суду в постановах від 27.11.2019 у справі N 242/4741/16-ц, від 15.12.2020 у справі N 752/17832/14-ц, Верховний Суд в постановах від 22.07.2020 у справі N 295/711/19, від 26.05.2021 у справі N 522/3067/18. Отже, враховуючи вищевикладене, суд погоджується із твердженням представника співвідповідача Державної казначейської служби України про те, що остання чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача, відтак є неналежним відповідачем та не може відповідати за даним позовом. Разом з цим, суд враховує, що в исновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення). У разі необхідності у резолютивній частині також вказується про: 1) порядок і строк виконання рішення; 2) надання відстрочення або розстрочення виконання рішення; 3) забезпечення виконання рішення; 4) повернення судового збору; 5) призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат; 6) дату складення повного судового рішення (ч. 7 ст. 265 ЦПК України). При цьому необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, наведена вище норма не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення. Вищевикладене узгоджується із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.06.2018 у справі N 910/23967/16, Верховним Судом в постанові від 26.01.2022 у справі N 953/6561/20. Таким чином, враховуючи вищевикладене, обставини спричинення шкоди, вимоги розумності і справедливості, а також положення ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь позивача в рахунок компенсації моральної шкоди 1 000, 00 гривень, в задоволенні решти вимог слід відмовити, враховуючи їх необґрунтованість та недоведеність належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст. ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд керується приписами Глави 8 ЦПК України. Судом встановлено, що п озивач на момент звернення до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір". Тому, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, а також те, що позов задоволено частково (15% від заявленої суми позовних вимог), судовий збір пропорційно до суми задоволених позовних вимог слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у даній справі суд виходить з наступного. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Судом встановлено, що на підтвердження правової допомоги позивачем надано Договір про надання професійної правничої допомоги №б/н від 26.10.2022 укладений між [PERSON] та Адвокатським бюро «Костянтина Щавінського» (а.с.10-11); ордер (а. с. 8); свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с.9). Умовами договору про надання правничої допомоги б/н від 26.10.2022 визначено, що вартість наданих юридичних послуг становить 5 000,00 грн. За результатами надання юридичної допомоги складається Акт, який підписується представниками сторін, в якому зазначаються обсяг наданої юридичної допомоги та вартість наданих послуг (п. 4 договору). За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Адвокатом позивача хоча й було вказано у попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат понесення або ж очікування понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000, 00 гривень, однак доказів таких витрат (Акту) суду протягом провадження не надано. Позивачем та/або адвокатом не було зроблено заяву про надання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення у відповідності до положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України. При цьому, суд враховує, що вимога ч. 8 ст. 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні. Така позиція узгоджується із правовим висновком здійсненим Великою Палатою Верховного Суду 19.02.2020 у постанові по справі N 755/9215/15-ц. До ухвалення рішення у справі позивач та/або адвокат не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення, в даному випадку позивачеві, терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України). Отже, доказів понесення сторонами по справі судових витрат на професійну правничу допомогу суду не надано, відтак правові підстави для їх стягнення судом не встановлені.

Outcome: partial