Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

позивач в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням працівників. Свої вимоги мотивував тим, що 17 червня 2016 року наказом Міністерства інфраструктури України № 80-О «Про призначення [PERSON] », відповідача призначено з 22 червня 2016 року на посаду начальника Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Миколаївського морського порту). 22 серпня 2016 року наказом начальника адміністрації Миколаївського морського порту № 595 від 22 серпня 2016 року «Про звільнення за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків [PERSON] », [PERSON] звільнено з посади начальника відділу екологічної безпеки за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, згідно п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. 14 березня 2018 року рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва позов [PERSON] до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задоволено частково: визнати незаконним та скасувати наказ начальника ДП «Адміністрація морських портів України» № 595 від 22.08.2016 р. «Про звільнення за систематичне невиконання без поважних причин посадових обов`язків [PERSON] ». Поновити [PERSON] на посаді начальника відділу екологічної безпеки ДП «Адміністрація морських портів України». Стягнути з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі - 348 903,52 грн. (без утримання податків та інших обов`язкових платежів). Стягнути з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 2 000 грн. Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в прибуток держави 5 603,44 грн. судового збору. 30 травня 2018 року постановою Апеляційного суду Миколаївської області рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2018 року в частині вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також розподілу судових витрат змінено: поновити [PERSON] на посаді начальника відділу екологічної безпеки Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь [PERSON] 298860 грн. 90 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без утримання податків та інших обов`язкових платежів), а в дохід держави 3064 грн. 77 коп. судового збору. В іншій частині рішення суду залишити без змін. 22 жовтня 2018 року постановою Верховного суду рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2018 року в незміненій частині та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 30 травня 2018 року залишено без змін. 31 травня 2018 року Миколаївською філією державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на виконання рішень судів здійснено виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 298 860,90 грн. Позивач вважає, що внаслідок видачі відповідачем незаконного наказу про звільнення [PERSON] Миколаївській філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» завдано матеріальну шкоду у розмірі 298 860,90 грн. У зв`язку з чим просить стягнути з відповідача на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» матеріальну шкоду, завдану незаконним звільненням працівника у розмірі 298 860,90 грн. 16 вересня 2019 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва позовну заяву Заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням працівників повернуто. 26 листопада 2019 року постановою Київського апеляційного суду ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року про повернення позовної заяви Заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням працівників залишено без змін. 24 червня 2020 року постановою Верховного суду ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 11 серпня 2021 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва постановлено позовну заяву Заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням працівників передати на розгляд Дніпровському районному суду м. Києва. 27 вересня 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва постановлено заявлений суддею Хромовою Оленою Олександрівною самовідвід задовольнити. Відвести суддю Дніпровського районного суду міста Києва Хромову Олену Олександрівну від розгляду цивільної справи № 761/36138/19 за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням працівників. Матеріали цивільної справи № 761/36138/19 передати до канцелярії суду для повторного автоматизованого розподілу для визначення іншого складу суду у порядку, встановленому статтею 33 ЦПК України. 01 жовтня 2021 року ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Арапіної Н.Є. позовну заяву заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням працівників залишено без руху. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 02 грудня 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва постановлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 07 грудня 2022 року ухвалою суду клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про залишення позовної заяви без розгляду задоволено частково: позовну заяву Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням працівників залишити без розгляду в частині позовних вимги Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Державного підприємства «Адміністрація морських портів України». В решті заяви відмовити. Крім того, 07 грудня 2022 року протокольною ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 14 березня 2023 року постановою Київського апеляційного суду ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 07 грудня 2022 року залишено без змін. 18 травня 2023 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Прокурор Дніпровської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України Закревська А.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю. Дала пояснення, аналогічні викладеним у позові та відповіді на відзив на позов. Представника позивача Міністерства інфраструктури України Суховолець У.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю. Дала пояснення аналогічні викладеним письмових поясненнях, які долучено до матеріалів справи. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представництво інтересів здійснювала [PERSON] . Представника відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю з підстав, викладених у відзиві на позов та письмових запереченнях на відповідь на відзив. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. 17 червня 2016 року наказом Міністерства інфраструктури України № 80-О «Про призначення [PERSON] » відповідача призначено з 22 червня 2016 року на посаду начальника Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Миколаївського морського порту) (а.с. 120, 121-131, том 1). 22 серпня 2016 року наказом начальника адміністрації Миколаївського морського порту № 595 від 22 серпня 2016 року «Про звільнення за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків [PERSON] » [PERSON] звільнено з посади начальника відділу екологічної безпеки за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, згідно п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 107-108, том 1). 07 березня 2017 року наказом Міністерства інфраструктури України № 21-О «Про керівника Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Миколаївського морського порту) відповідача 07 березня 2017 року звільнено з посади начальника Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Миколаївського морського порту) за угодою сторін (а.с. 3-4, том 3). 14 березня 2018 року рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва позов [PERSON] до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задоволено частково: визнано незаконним та скасовано наказ начальника ДП «Адміністрація морських портів України» № 595 від 22.08.2016 р. «Про звільнення за систематичне невиконання без поважних причин посадових обов`язків [PERSON] ». Поновлено [PERSON] на посаді начальника відділу екологічної безпеки ДП «Адміністрація морських портів України». Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі - 348 903,52 грн. (без утримання податків та інших обов`язкових платежів). Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 2 000 грн. Стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в прибуток держави 5 603,44 грн. судового збору (а.с. 89-95, том 1). 30 травня 2018 року постановою Апеляційного суду Миколаївської області рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2018 року в частині вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також розподілу судових витрат змінено: поновлено [PERSON] на посаді начальника відділу екологічної безпеки Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь [PERSON] 298860 грн. 90 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без утримання податків та інших обов`язкових платежів), а в дохід держави 3064 грн. 77 коп. судового збору. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с. 96-101, том 1). 22 жовтня 2018 року постановою Верховного суду рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2018 року в незміненій частині та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 30 травня 2018 року залишено без змін (а.с. 102-106, том 1). 31 травня 2018 року Миколаївською філією державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на виконання рішень судів здійснено виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 298 860,90 грн. (а.с. 118, 119, том 1). Позивач просить стягнути з відповідача на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» матеріальну шкоду, завдану незаконним звільненням працівника, у розмірі 298 860,90 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що внаслідок видачі відповідачем незаконного наказу про звільнення [PERSON] Миколаївській філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» завдано матеріальну шкоду у розмірі 298 860,90 грн. На підтвердження позовних вимог надав суду лист Міністерства інфраструктури України від 25 вересня 2018 року, відповідно до якого питання звільнення працівників Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» та відшкодування шкоди внаслідок такого звільнення, виходять за межі компетенції Мінінфраструктури (а.с. 109, том 1), копію запиту до Міністерства інфраструктури України від 19 жовтня 2018 року (а.с. 110, том 1), копію запиту до Міністерства інфраструктури України та Кабінету Міністрів України від 19 квітня 2019 року (а.с. 111-113, том 1), лист Міністерства інфраструктури України від 12 листопада 2018 року, відповідно до якого будь-які документи, які б установлювали вину посадових осіб Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» або інших осіб у незаконному звільненні працівників відсутні, у зв`язку з чим підстав для вжиття Міністерством заходів реагування не вбачається (а.с. 114, том 1), лист Міністерства інфраструктури України від 23 травня 2019 року (а.с. 115, том 1), лист Міністерства інфраструктури України від 07 листопада 2018 року (а.с. 116-117, том 1), листи Миколаївської місцевої прокуратури № 1 до Міністерства інфраструктури України та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 06 вересня 2019 року, відповідно до яких з метою захисту інтересів держави прокуратурою буде пред`явлено позов в їх інтересах про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконним звільненням працівника (а.с.132, 133, том 1). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Представник відповідача скористалася процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю та зазначає, що відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та ЦПК України Миколаївська місцева прокуратура № 1 не наділена правом звертатися до суду в інтересах Державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Крім того, Миколаївська місцева прокуратура № 1 не надала належних чи допустимих доказів того, що виплачені грошові кошти у розмірі 298 860,90 грн. є бюджетними коштами. Посилання Миколаївської місцевої прокуратури № 1 на підстави для звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України спростовуються, тим що Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» є комерційним підприємством та не утримується за рахунок державного чи місцевого бюджету. Крім того, відповідно до статуту Міністерства інфраструктури України міністерство не наділено повноваженнями звертатися до суду з позовами в інтересах Державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Відповідач не займав посади керівника або заступника керівника Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», а тому не підлягає застосуванню ч. 4 ст. 136 КЗпП України. Для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду роботодавець повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Факт прийняття судового рішення у справі № 788/3571/16-ц не може бути підставою для відповідного відшкодування за правилом п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України. У листі Міністерства інфраструктури України від 12 листопада 2018 року зазначено, що будь-які документи, які б установлювали вину посадових осіб Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» або інших осіб у незаконному звільненні працівників Філії в Міністерстві інфраструктури України відсутні. Миколаївська місцева прокуратура № 1 не надала належних чи допустимих доказів, які б установлювали винні протиправні дії (бездіяльність) відповідача та наявність прямої дійсної шкоди в його діях. На підтвердження відзиву представник відповідача надала суду копію статуту Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури № 149 від 02 квітня 2018 року (а.с. 157-185, том 2). Заступник керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва скористався своїм правом подачі відповіді на відзив на позов, відповідно до якої зазначає, що є безпідставними твердження щодо відсутності підстав для звернення до суду в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Так, стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. Враховуючи, що предметом даного позову є регресна вимога до керівника, за наказом якого було незаконно звільнено працівника, то право на звернення до суду з відповідним позовом має вищестоящий орган відносно цього підприємства, а отже саме цей орган є позивачем у справах вказаної категорії. Так, відповідно до положення про Миколаївську філію державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрацію Миколаївського морського порту), затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України № 184 від 18 квітня 2014 року, філія є відокремленим підрозділом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», який не має статусу юридичної особи та здійснює від імені підприємства частину господарської діяльності. Дії, які вчиняються філією у встановленому законодавством України та цим положенням порядку, вчиняються від імені підприємства. Згідно із статутом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» підприємство входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України, яке є уповноваженим органом управління вказаного підприємства. Отже, Міністерство інфраструктури України є вищестоящим органом у порядку підлеглості відносно Державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Згідно положення про Міністерство інфраструктури України, міністерство здійснює претензійно-позовну роботу, звертається до суду з позовами щодо захисту своїх прав та законних інтересів, а також інтересів держави у відповідних сферах. Отже, Міністерство інфраструктури України, як вищестоящий орган має право звертатися до суду, у тому числі щодо стягнення матеріальної шкоди, заподіяної Державному підприємству «Адміністрація морських портів України» незаконним звільненням працівника. На підтвердження відповіді на відзив заступник керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва надав суду положення про Миколаївську філію державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрацію Миколаївського морського порту), затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України № 184 від 18 квітня 2014 року (а.с. 67-72, том 2). Представник відповідача подала до суду письмові заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких зазначає, що відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та ЦПК України Миколаївська місцева прокуратура № 1 не наділена правом звертатися до суду в інтересах державних підприємств. Крім того, Міністерство інфраструктури України не є вищестоящим органом у порядку підлеглості відносно Державного підприємства «Адміністрація морських портів України. Представник позивача Міністерства інфраструктури України подав до суду письмові пояснення, відповідно до яких позовні вимоги прокурора, подані в інтересах держави в особі Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», уповноваженим органом управління є Міністерство інфраструктури України вважає обґрунтованими та просить їх задовольнити. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Межі матеріальної відповідальності працівників диференціюються залежно від форми вини працівника, характеру допущеного ним порушення обов`язків, виду майна, якому заподіяна шкода, і трудової функції, що виконується працівником. Пунктом 3 постанови № 14 від 29 грудня 1992 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» передбачено, що у відповідності зі ст. 130 КЗпП відшкодування шкоди проводиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяно шкоду підприємству. При розгляді справи необхідно з`ясувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функції працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які б забезпечували схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. КЗпП України передбачає два види матеріальної відповідальності: обмежену (ст. ст.132, 133 КЗпП України) й повну (ст. 134 КЗпП України). Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до ст. 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. На підприємствах громадського харчування (на виробництві та в буфетах) і в комісійній торгівлі розмір шкоди, заподіяної розкраданням або недостачею продукції і товарів, визначається за цінами, встановленими для продажу (реалізації) цієї продукції товарів. Законодавством може бути встановлено окремий порядок визначення розміру шкоди, що підлягає покриттю, в тому числі у кратному обчисленні, заподіяної підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір. Розмір підлягаючої покриттю шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і межі матеріальної відповідальності. Покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням роботодавця, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання роботодавцем позову до місцевого загального суду. Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу (ч.ч. 1, 3, 4 ст. 136 КЗпП України). Для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду роботодавець повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу (ст. 138 КЗпП України). Відповідно до ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу. Згідно п. 33 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Пунктом 20 постанови № 14 від 29 грудня 1992 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» визначено, що судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст.233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо роботодавець затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі (ст. 237 КЗпП України). Згідно п. 33 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" належить враховувати, що при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п.8 ст.134 та нової редакції ст.237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Згідно п. 13 постанови № 14 від 29 грудня 1992 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п.8 ст.134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Судом встановлено, що Миколаївська місцева прокуратура № 1 звернулася до суду в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» та просить стягнути з відповідача на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» матеріальну шкоду, завдану незаконним звільненням працівника у розмірі 298 860,90 грн. При цьому, 07 грудня 2022 року ухвалою суду позовну заяву Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням працівників залишено без розгляду в частині позовних вимог Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача. Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що Миколаївською місцевою прокуратурою № 1 не надано належних чи допустимих доказів порушення права чи безпосереднього інтересу Міністерства інфраструктури України, а тому вона є неналежним позивачем у цій справі. Тому у задоволенні позовних вимог Миколаївської місцевої прокуратури № 1, яка діє в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України, до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням працівників слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed