Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

15.01.2021 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (надалі ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на підставі договору № 0861563701/Т/973814 від 29.04.2013 року, укладеного між ПАТ «АКТАБАНК» та [PERSON] , остання отримала кредит. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею Заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», складає між нею та ПАТ «АКТАБАНК» Договір. Відповідач зобов`язалася погашати кредит, сплачувати відсотки за користуванням ним у терміни та на умовах, що передбачені договором. ПАТ «АКТАБАНК» свої зобов`язання виконав, надавши [PERSON] доступ до коштів на її картковому рахунку. 23.03.2018 року між ПАТ «АКТАБАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір №2 про відступлення прав грошової вимоги, у відповідності до умов якого, ПАТ «ААКТАБАНК» передає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату права грошової вимоги до боржників за Кредитними договорами. Таким чином, позивач набув права грошової вимоги до відповідача. Відповідач своїх обов`язків за угодою не виконує, оскільки кредитні кошти витратила та не повертає. Внаслідок цього за нею утворилася заборгованість у сумі 83 069 грн. 26 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача разом із судовими витратами у сумі 2102 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.02.2021 року цивільну справу передано за підсудністю до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2021 року цивільна справа передана в провадження судді Кудрявцевої Т.О. Ухвалою судді від 06.10.2021 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Представник відповідача звернувся до суду із відзивом на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. У відзиві зазначено, що позивач не набув у ПАТ «АКТАБАНК» права вимагати від відповідача виконання умов кредитного договору оскільки він не надав належних та допустимих доказів виконання ним умов договору №2 про відступлення прав вимоги від 23.03.2018 року; позивач не надав суду оригіналів документів, що унеможливлює суд перевірити виконання всіх вимог договорів та правильність розрахунку заборгованості. Відповідач повністю не погоджується з розрахунком заборгованості, вважає її завищеною без врахування сум фактично внесених коштів. Належних доказів, зокрема виписок руху коштів по рахунку боржника, квитанцій про сплату кредиту позивачем до позову не додано, у зв`язку з чим неможливо встановити суму заборгованості за основною сумою боргу, суму заборгованості за відсотками, суму заборгованості за платою за управління кредитом, суму заборгованості за пенею. Вважає, що нарахування позивачем плати за управління кредитом є незаконним, не передбаченим жодним пунктом кредитного договору, розрахунку пені у розмірі 5600 грн. позивачем суду не надано. 21.03.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому зазначено, що всі умови, передбачені Договором №2 про відступлення прав вимоги сторонами були виконані, а тому ТОВ «ФК «ЄАПБ» є належним позивачем. Щодо заборгованості за кредитним договором, то така заборгованість була нарахована ПАТ «АКТАБАНК». ТОВ «ФК «ЄАПБ» після моменту переуступки права вимоги не здійснював жодних додаткових нарахувань і не застосовував жодних штрафних санкцій до відповідача. 06.04.2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначено, що позивач не довів вірність нарахованої заборгованості, оскільки матеріали справи не містять первинних бухгалтерських документів з яких був проведений такий розрахунок. В додаткових поясненнях, що надійшли до суду 24.04.2023 року, представник позивача, посилаючись на обставини, що також викладені в позовній заяві, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 29.04.2013 року ПАТ «Актабанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № 0861563701/Т/973814 на споживчі потреби, згідно умов якого, остання отримала грошові кошти у сумі 100 000 грн., з процентною ставкою у розмірі 0,01 % річних, яка включається в суму щомісячного платежу. Кредитні кошти надано до 28 квітня 2016 року, які позичальник зобов`язався повернути шляхом сплати щомісячного платежу у сумі 5 178 грн. 20 коп. Крім того, позичальник зобов`язався сплачувати щомісячну комісію за супроводження кредиту в розмірі 2,40 % від суми позики та включається до суми щомісячного платежу. 29 квітня 2013 року відповідачем були отримані від ПАТ «Актабанк» кредитні кошти у сумі 100 000 грн., що підтверджується заявою на видачу готівки №906211, яка містить підпис отримувача, та не спростовано відповідачем. 23 березня 2018 року між ПАТ «Актабанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір № 2 про відступлення прав вимоги. Згідно витягу з додатку № 1 до договору № 2 про відступлення прав вимоги від 23 березня 2018 року Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, ПАТ «Актабанк» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» право вимоги за кредитним договором №0861563701/Т/973814 від 29 квітня 2013 року; позичальник [PERSON] заборгованість за основним боргом 30\~280 грн., заборгованість за процентами 9 грн., заборгованість за комісією 48\~000 грн., штрафи та пені 5\~600грн. Суд вважає доводи відповідача щодо невиконання ТОВ «ФК «ЄАПБ» умов договору про відступлення прав вимоги та про те, що останній є неналежним позивачем необгрунтованими, оскільки на підтвердження факту переходу права вимоги до нового кредитора позивачем надано протокол електронного аукціону №UA-EA-2018-02-21-000031-a та платіжне доручення №14408 від 22.03.2018 року про оплату придбаного лоту за цим протоколом. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи з наведених положень Закону та встановлених судом обставин, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги за кредитним договором №0861563701/Т/973814 від 29 квітня 2013 року до позичальника [PERSON] . Суд не погоджується з доводами відповідача про відсутність у нього зобов`язань з повернення кредитних коштів через неналежне повідомлення про зміну кредитора з огляду на наступне. На підтвердження виконання обов`язку нового кредитора повідомити боржника про зміну кредитора позивачем надано лист за вих.№002404539 від 27 березня 2018 року, адресований [PERSON] , в якому міститься повідомлення про відступлення права вимоги заборгованості по кредитному договору №0861563701/Т/973814 від 29 квітня 2013 рок та включення персональних даних до бази персональних даних. Відомості про отримання цього повідомлення позичальником в матеріалах справи відсутні, а тому у суду відсутні підстави вважати, що таке повідомлення направлено на адресу позичальника. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач не надав жодного доказу того, що належним чином виконав зобов`язання з повернення кредитних коштів первісному кредитору. Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором №0861563701/Т/973814 від 29 квітня 2013 року за період з 23 березня 2018 року по 30 листопада 2020 року у [PERSON] наявна заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 83 069 грн. 26 коп., яка складається з наступного: 30 280 грн. - заборгованість за основним боргом; 0 грн. - заборгованість за відсотками; 47 189 грн. 26 коп. - заборгованість за комісією, 5 600грн. - штрафи, пені. При цьому суд звертає увагу на те, що позивачем заявлено позовні вимоги в межах суми та складових, які зазначено у витягу з додатку №1 до договору №2 про відступлення права вимоги, тобто у розмірі вимог, які мав первісний кредитор. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. З інформацією про умови кредитування відповідач був обізнаний, про що свідчить його підпис у договорі, графіку погашення. Судом встановлено, що відповідач, отримавши від банку кредитні кошти, у встановлений договором строк їх не повернула, а відтак, виходячи з положень частини другої статті 530 ЦК України, наявні підстави вважати, що права позивача були порушені, у зв`язку з чим суд приходить до висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за основним боргом, при цьому сума процентів зазначено - 0 грн. Вирішуючи питання щодо позовних вимог в частині стягнення штрафу, пені суд виходить з наступного. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Як зазначає позивач, за договором №0861563701/Т/973814 від 29 квітня 2013 року штрафи та пені складають 5600 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості. У відповідності до п. 5.1. та 5.3 кредитного договору, у разі прострочення позичальником строків погашення щомісячного платежу/частини щомісячного платежу банк має право вимагати від клієнта сплати штрафу у розмірі 350 (триста п`ятдесят) гривень; за кожний прострочений щомісячний платіж або його частину на строк більше 10 (календарних) днів. Суд звертає увагу, що умови нарахування пені, в тому числі й його розмір, в кредитному договорі відсутні. Отже, штраф відповідачу нараховано за порушення строків погашення щомісячного платежу. Крім того, зі змісту законодавчого визначення пені вбачається, що вона нараховується саме за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Тобто і пеню, і штраф нараховано за одне й те саме порушення - недотримання строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічний висновок щодо одночасного стягнення штрафу та пені наведений у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 216/2813/15, від 06 лютого 2019 року у справі № 523/12978/16, від 06 лютого 2019 року у справі № 296/9078/15, від 23 січня 2019 року у справі № 164/620/15, від 10 січня 2019 року у справі № 308/4948/14. При цьому суд позбавлений можливості стягнути лише один з видів неустойки - штраф або пеню. Наданий позивачем розрахунок заборгованості містить відомості про нарахування штрафу та пені в одній колонці, а позовна заява містить вимогу про стягнення 5600 грн. заборгованості саме за пенею, умови нарахування якої відсутні в кредитному договорі. У п.5.6 Договору передбачені лише умови сплати Банком Позивальнику пені у розмірі 0,005% від несвоєчасно перерахованої суми кредитних коштів за кожний день прострочення з вини Банку. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог, оскільки позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення пені, умови нарахування якої не передбачені кредитним договором №0861563701/Т/973814 від 29 квітня 2013 року, позов в цій частині не може бути задоволений. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача комісії за управління кредитом у розмірі 47 189 грн. 26 коп. суд враховує наступне. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до абзацу 3 частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», редакція якої діяла на час укладення кредитного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. У п.2.1.2 договору від 29 квітня 2013 року сторони погодили, що позичальник сплачує банку щомісячну комісію за супроводження кредиту в розмірі 2400 грн., що розраховується як 2,40% від суми кредиту та включається в суму щомісячного платежу. Враховуючи наведені положення Закону, суд не погоджується з нарахуванням позивачем заборгованості з урахуванням положень п.2.1.2 договору, оскільки супроводження кредиту та обслуговування кредиту не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Положення пункту 2.1.2 кредитного договору щодо сплати позичальником комісії за управління кредитом суперечать нормам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та є нікчемними, а відтак не можуть застосовуватись. Крім того, позивачем в позовній заяві зазначена вимога про стягнення 47\~189 грн.26 коп. не комісії, а суми заборгованості за платою за управління кредитом, що не передбачено умовами кредитного договору, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Суд критично оцінює посилання відповідача у відзиві на позов на те, що розмір заборгованості не підтверджено, оскільки докази на підтвердження виконання відповідачем взятого на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором матеріали справи не містять. Зважаючи на вищенаведене, та за урахуванням того, що на виконання ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, суд вбачає підстави для задоволення позову частково та присудження до стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором у сумі 30 280 грн., що є заборгованістю за основним боргом, в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеної суми позовних вимог, що становить 36,45% від ціни позову. Розмір судового збору, що підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, розраховується судом наступним чином: 2102 грн. х 0,3647 = 766 грн. 18 коп. і ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial