Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-04 00:00:00

У березні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником нерухомого майна, а саме квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Квартиру було звільнено від речей відповідачів та передано ключі від неї. Однак, колишній власник [PERSON] та його син [PERSON] після відчуження квартири не здійснили зняття з реєстрації місця свого проживання у ній, чим перешкоджають позивачу у праві користування житловим приміщенням. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14.03.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 19). 20.04.2023 року від представника позивача на адресу суду надійшла заява про уточнення підстав позову (а.с. 30). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.05.2023 року закрито у справі підготовче провадження та призначено судовий розгляд (а.с. 38). У судове засідання 05.06.2023 року позивач та його представник не з`явились та представник позивача [PERSON] подав до суду заяву про можливість розгляду справи без його участі. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про перенесення судового засідання не подали, а відтак суддя вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником нерухомого майна, а саме квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 7). Реєстрація місця проживання відповідачів у згаданій квартирі перешкоджає позивачу у здійсненні права користування та розпорядження майном, він несе додаткові витрати, та змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Непорушність права власності закріплено в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь - яких осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (постанова Верховного Суду від 20.05.2020 р. у справі 204/3945/17). Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що вищезгадана квартира є об`єктом приватної власності позивача, який позбавлений вільно розпоряджатися своїм майном, а тому вимушений звернутися до суду за захистом свого права. Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованими та доведеними твердження позивача щодо наявності перешкод з боку відповідачів у користуванні спірною квартирою, а тому приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявності правових підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1073, 60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved