Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

Позивач через свого представника адвоката Бурлаченко С.Ю., звернувся до суду з вказаною позовною заявою, яку у подальшому уточнив, зазначивши, що у 2019 році надав відповідачу у борг кошти у загальному розмірі 3780 доларів США, а саме: 07.03.2019 року у сумі 230 доларів США зі строком повернення до 17.03.2019 року; 08.06.2019 року у сумі 3100 доларів США зі строком повернення до 08.07.2019 року; 26.12.2019 року у сумі 450 доларів США зі строком до 25.01.2020 року. Про що відповідачем були написані розписки. Відповідач позичені кошти не повернув. Станом на день уточнення позовної заяви - 14.11.2022 року курс 1 долару США становить 39,75 грн. Отже загальна сума боргу за розписками яку повинен сплатити відповідач у гривневому еквіваленті становить 150255,00 грн., що просить стягнути з відповідача, а також судові витрати в тому числі витрати за юридичні послуги адвоката. Позивач [PERSON] до суду не з`явився, його представник, адвокат Бурлаченко С.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням їх уточнення підтримав, покладаючись на обставини викладені в уточненій позовній заяві, просив стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за розписками у розмірі 150255,00 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору та витрати за надання юридичної допомоги. Відповідач [PERSON] \~ \~до \~суду\~\~ не\~з`явився, його представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала та просила відмовити у повному обсязі. Зазначила, що кошти в розмірі 230 доларів США та 450 доларів США [PERSON] вже повернув позивачу, що вбачається з переписки у «Вайбері». Також зі слів [PERSON] їй відомо, що останній розписку про отримання 3100 доларів США від 08.06.2019 року особисто не писав і не підписував її. Крім того позивач у позові зазначає про стягнення коштів не в іноземній валюті, а у гривневому еквіваленті, що суперечить правовій позиції Верховного Суду № 373/2054/16. Судові витрати на юридичні послуги адвоката вважає не доведеними. Також представником відповідача [PERSON] .. [PERSON] були надані аналогічні письмові пояснення. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено письмовий договір позики, шляхом складання розписок про отримання [PERSON] від [PERSON] у борг грошових коштів. Так, згідно з оригіналом розписки від 07.03.2019 року, [PERSON] отримав від [PERSON] 230 доларів США, на строк до 17.03.2019 року. Згідно з оригіналом розписки від 08.06.2019 року, [PERSON] отримав у борг від [PERSON] 3100 доларів США, на строк до 08.07.2019 року. Згідно з оригіналом розписки від 26.12.2019 року, [PERSON] отримав від [PERSON] 450 доларів США, на строк до 25.01.2019 року. Загальна сума боргу становить 3780 доларів США. Згідно зі\~статтею 1046 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до\~статті 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої\~статті 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно зі статтями\~509,\~526 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Частиною третьою\~статті 545 ЦК України\~передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами\~статті 527 ЦК України\~боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частина четверта\~статті 545 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (частина перша\~статті 204 ЦК України). Частинами першою, другою\~статті 207 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13. З вищезазначених розписок від 07.03.2019 року, від 08.06.2019 року та 26.12.2019 року, вбачається, що їх текст викладено рукописно, підписано відповідачем [PERSON] . Іншого судом не встановлено. Разом з тим судом звернено увагу, що почерк та підписи у всіх цих розписках є схожими між собою. Стороною відповідача не заперечується щодо отримання від позивача у борг коштів у розмірі 230 доларів США та 450 доларів США, тобто коштів, які були відповідачем отримані від позивача за розписками від 17.03.2019 року та від 26.12.2019 року. Відповідачем не визнається факт написання та підписання розписки від 08.06.2019 року про отримання 3100 доларів США, про що також в судовому засіданні зазначала його представник, однак такі доводи на увагу не заслуговують. Так в ході розгляду справи за клопотанням відповідача [PERSON] ухвалою суду від 21.02.2022 року у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання: чи виконано рукописний текст в Розписці про отримання 3100 доларів США від 08.06.2019 року [PERSON] , чи іншою особою? Чи виконаний підпис в Розписці про отримання 3100 доларів США від 08.06.2019 року [PERSON] , чи іншою особою? Оплату за проведення експертизи було покладено на відповідача [PERSON] . Вказану ухвалу суду від 21.02.2022 року експертною установою було залишено без розгляду, так експертне провадження № 2096-22 було залишено без виконання, оскільки рахунок сплати вартості за проведення експертизи не сплачено. Згідно з пунктом 1.13 розділу 1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої\~Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, у разі невиконання клопотань експерта щодо надання додаткових матеріалів, несплати вартості експертизи протягом 45 календарних днів з дня направлення клопотання в порядку, передбаченому чинним законодавством, незабезпечення прибуття експерта, безперешкодного доступу до об`єкта дослідження, а також належних умов для його роботи (учинення перешкод з боку сторін, що беруть участь у справі, в обстеженні об`єкта) матеріали справи повертаються органу (особі), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), із зазначенням мотивованих причин неможливості її проведення. Відповідно до\~статті 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Враховуючи те, що судова експертиза, яка була призначена для вирішення питання, чи писав та підписував розписку від 08 червня 2019 року про отримання 3100 доларів США, відповідач [PERSON] , чи інша особа, не проведена у зв`язку з тим, що відповідач її не оплатив, а інших доказів на підтвердження своїх заперечень не надав, тому суд визнає факт того, що розписка від 08.06.2019 року рукописно написана та підписана відповідачем [PERSON] . Також \~ відповідачем та його представниками не надано доказів на підтвердження того, що вказані кошти (3100 доларів США) насправді не були одержані [PERSON] від [PERSON] . Крім цього, посилання сторони відповідача на те, що відповідач повернув позивачу кошти у розмірі 230 доларів США та 450 доларів США також не підтверджені жодними належними доказами. Долучена відповідачем на спростування позовних вимог у цій частині переписка в месенджері «Вайбер», нібито між ним та позивачем, яка на його думку є доказом того, що вказані кошти він повернув позивачу, не підтверджує даних обставин. 14.02.2019 року Велика Палата ВС в рамках справи № 9901/43/19 зазначила, що саме електронний цифровий підпис є головним реквізитом подання електронного документа. Відсутність такого реквізиту в електронному документі виключає підстави вважати його оригінальним. Верховний Суд акцентує увагу, що роздруківка електронного листування не може вважатися електронним документом в розумінні ч. 1\~ст. 5 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», відповідно до якої електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Відповідно до ч.1, 2\~ст. 6 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг»\~електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та - або підписування електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладання електронного підпису завершує створення електронного документу. Роздруківка електронної роздруківки без ЕЦП не може бути використана як доказ у справі, оскільки не відповідає вимогам\~ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», оскільки не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, що унеможливлює ідентифікацію відправника повідомлення та зміст такого документу незахищений від правок та виправлення. Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 11.06.2019 року у справі № 904/2882/18 та від 24.09.2019 року у справі № 922/1151/18. З огляду на те, що суду не надано жодні докази, які б підтверджували факт повернення відповідачем коштів у розмірі 230 доларів США та 450 доларів США позивачу про що свідчить відсутність вказівок про повернення сум та підписів сторін, наявність розписки у розпорядження позивача. Отже, наявність оригіналів боргових розписок у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Така правова позиція була викладена неодноразово як у постановах Верховного Суду України (постанова від 25.04.2012 року у справі № 6-24ц12), а також у постановах Верховного Суду (від 12.11.2020 № 154/3443/18 (61-6026св20 та інших). Згідно ч.1\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1\~ст.77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 1\~ст.81 ЦПК України\~передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). У відповідності до положень\~статті 95 ЦПК України\~письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено у порядку, встановленому законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Якщо подано копію (електрону копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу. \~Разом з тим, щодо валюти виконання та стягнення коштів, слід зазначити наступне. Згідно з вимогами ст.99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. \~ Відповідно до вимог ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. \~ Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Як слідує із розписок, зобов`язання відповідача перед позивачем визначено в іноземній валюті: 230 доларів США, 3100 доларів США та 450 доларів США Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті Велика Палата Верховного Суду висловила аналогічну правову позицію, яка міститься у постановах від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 73/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача боргу у гривневому еквіваленті, що є його правом. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено принципи диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Отже судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позивачем було представлено суду оригінали розписок, за правилами ст. 545 ЦК України, вказана обставина свідчить про наявність у [PERSON] невиконаного у строк боргового зобов`язання перед [PERSON] . Заперечення сторони відповідача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому враховуючи ст. 204 ЦК України\~\~презумцію правомірності правочину, приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з\~ відповідача\~\~на користь\~\~позивача \~ заборгованості у гривневому еквіваленті із розрахунку курсу долару США станом на день уточнення позовних вимог, датою складання уточненої позовної заяви є 16.11.2022 р., та датою її подання до суду є 17.11.2022 р. Станом на 16.11.2022 року курс долару США за офіційним валютним курсом Національного Банку України, складав: USD\~ 36,5686\~грн. за 1\~долар США. Таким чином сума боргу за розписками в розмірі 3780,00\~доларів США\~становить 138229,30\~гривень, у зв`язку із чим позовні вимоги у цій частині підлягають до часткового задоволення, посилання позивача на курс долара станом на 14.11.2022 року (1 долар США =39,75), є безпідставним та стороною позивача доведено не було. Крім того дата 14.11.2022 року не є датою складання чи подання уточненої позовної заяви. Крім того станом на 14.11.2022 року офіційний курс долару США Національного Банку України, також складав: USD\~ 36,5686\~грн. за 1\~долар США. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до наступного. Пунктом 5 частини 3 статті 133\~ЦПК\~України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст.\~137\~ЦПК\~України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Відповідно до\~ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"\~гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч.8\~ст.141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат за юридичні послуги адвоката у розмірі 13500,00 грн. Позивачем (представником позивача) подано суду договір про надання юридичних послуг від 06.04.2020 року, додаткову угоду до договору про надання юридичних послуг від 06.04.2020 року та довідки про сплату адвокату коштів за надання юридичних послуг у загальному розмірі 13500,00 грн. Однак переліку послуг (робіт), наданих (виконаних)адвокатом та їх вартості, надано не було. Згідно позиції Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду, викладеної в постанові від 03.10.2019р. у справі №922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. При цьому, хоч адвокат Бурлаченко С.Ю. брав участь у двох судових засіданнях з розгляду цієї справи та звертався до суду із документами від імені позивача, а відтак, враховуючи умови укладеного договору про надання правової допомоги, позивач повинен оплатити вартість таких послуг, проте в даному договорі та додатковій угоді до нього визначено загальну вартість послуг (7000,00 грн., та 6500,00 грн.), які адвокат повинен надати позивачу, суд позбавлений можливості встановити окрему вартість кожної із таких послуг. Отже, 7000,00 грн. та 6500,00 грн., а всього 13500,00 грн., витрат на правничу допомогу не підлягають розподілу між сторонами. Окрім того, на підставі\~ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 1522,09 грн.

Outcome: partial