Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди у розмірі 4656,49 грн. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначив, що 07.07.2018 він уклав з ТОВ «ФК «Паритет» договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та в той же день у Державному реєстрі речових прав не нерухоме майно було зареєстровано його право власності на вказану квартиру. Відповідач була власницею вказаної квартира, але квартира була відчужена у власника через не виконання договору іпотеки №17, укладеного між відповідачем та АБ «Енергобанк» 17.04.2008, виконання якого забезпечувалось вказаною квартирою. В подальшому АБ «Енергобанк» відступив право вимоги ТОВ «ФК «Паритет» та товариство задовольнило свої вимоги шляхом продажу іпотечного майна. Він як власник квартири несе обов`язки з утримання зазначено майна, проте у вказаній квартирі продовжує проживати відповідач, користуватися я житлово-комунальними послугами за які не сплачує грошові кошти, у добровільному порядку квартиру не звільняє, чим перешкоджає йому у користуванні власністю, між сторонами існують спору, які розглядаються у судовому порядку щодо усунення перешкод у користуванні власністю. В той же час він 15.04.2021 оплатив житлово-комунальні послуги, які незаконно отримувала відповідач, проживаючи у спірній квартирі, чим спричинила йому шкоду на суму 4656,49 грн. Посилаючись на вимоги ст.. 22, 1166 ЦП України, враховуючи, що відповідач протиправно проживає у його квартирі, просив про відшкодування йому майнових збитків, завданих протиправними діями відповідача у розмірі 4656,49 грн., сплачених ним за житлово-комунальні послуги. Ухвалою від 24.05.2021 відкрите провадження у справі. 26.08.2021 позивач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив про задоволення позовних вимог, надав згоду на ухвалення заочного рішення. 28.01.2022 відповідач надала до суду відзив в якому просила в задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу від 07.07.2018 квартири [ADDRESS] , укладеного між позивачем з ТОВ «ФК «Паритет», укладався за її відсутності з численними порушеннями. Так, Постановою Миколаївського апеляційного суду від 17.08.2021 у справі 487/5408/18, визнано недійсним договір купівлі-продажу від 07.07.2018, укладеного між [PERSON] та з ТОВ «ФК «Паритет» квартири [ADDRESS] , посвідченого правним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., постанова набрала законної сили, тому твердження позивача проте, що він є власником вказаної кватири не відповідають дійсності та вводять в оману суду. Тому також безпідставні посилання позивача, який не є власником квартири, що [PERSON] , яка є власником спірної квартири, незаконно проживає в квартирі та користується житлово-комунальними послугами. 25.04.2023 позивач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення. В судове засідання відповідач та її представник не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків: Судом встановлено, що рішенням Заводський районний суд м. Миколаєва від 07.06.2021 у справі 487/5408/18 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , ТОВ «Факторингова компанія «Паритет», ПАТ «Енергобанк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., суб`єкта оціночної діяльності фізичної особи-підприємця [PERSON] про визнання недійсним та скасування звіту, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення права власності та визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору купівлі - продажу. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року у справі 487/5408/18, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу укладеного 07 липня 2018 року між ТОВ «Факторингова компанія «Паритет» та [PERSON] та припинення права власності [PERSON] на квартиру квартири [ADDRESS] скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про задоволення цих вимог, визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 07 липня 2018 року укладеного між ТОВ «Факторингова компанія «Паритет» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Шевченко І.Л., за яким Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Паритет» передало у власність, а [PERSON] прийняв у власність квартиру під [ADDRESS] - недійсним та припинити право власності [PERSON] на квартиру квартири [ADDRESS] , в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. Постановою Верховний Суд від 15.03.2023 року у справі 487/5408/18, постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу іпотечного майна та припинення права власності скасовано, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2021 року в цій частині залишити в силі. Отже, [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2018, укладеного між [PERSON] та ТОВ «ФК «Паритет», який є чинним і в установленому законом порядку недійсним не визнаний та вказані обставини не підлягають доказуванню. У зв`язку з чим посилання відповідача, що вона є власником спірного майна є безпідставними. Звертаючись до суду з заявленим позовом, позивач зазначив, що після придбання даної квартири йому стало відомо, що в ній проживає відповідач без будь-яких на те правових підстав. На усні прохання щодо звільнення житла відповідач жодним чином не відреагувала, чинить йому перешкоду у користуванні і володінні своїм майном. Той факт, що в квартирі досі проживає попередній власник, позбавляє можливості позивача повноцінно користуватися майном. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення справа №487/394/29, на день ухвалення даного рішення не розглянута. Установлено, що у спірній квартирі ніхто не зареєстрований, проте проживає відповідач, яка не є співвласником, членом сім`ї позивача, наймачем, суб`єктом сервітуту тощо. Обставини проживання в спірній квартирі [PERSON] останньою не спростовані та у відзиві на позовну заяву, відповідачка особисто вказує адресу фактичного проживання: [ADDRESS] . Позивач посилаючись на вимоги ст. 22, 1166 ЦК України, просить стягнути з відповідача в порядку регресу суми заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 4656,49 грн. Правовідносини у сфері житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», яким передбачено обов`язок споживачів оплачувати житлово-комунальні послуги у відповідні строки. Правовідносини у сфері житлово-комунальних послуг виникають між споживачами та надавачами цих послуг на підставі договору, відсутність договору не позбавляє споживачів обов`язку сплачувати вартість отриманих послуг. Відповідно до ч.1 та п.1 ч.2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Стаття 1191 ЦК України визначає право регресу, під яким розуміється право особи, що відшкодувала шкоду, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого завдано шкоди. Проте, вартість житлово-комунальних послуг не є шкодою в розумінні ст.1166 ЦК України, а тому до спірних правовідносин не підлягає застосуванню положення ст.1191 ЦК України. Згідно зі статтею 13 Конституції України та ч.4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Відповідно до ч.1 ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить , якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 №572, обов`язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. При цьому, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не звільняє споживача від обов`язку оплачувати надані йому послуги, але такий обов`язок виникає лише у разі отримання споживачем певних послуг, а питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для її правильного вирішення. Вказане відповідає також правому висновку, висловленому Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 750/12850/16-ц (постанова від 26.09.2018). Стаття 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» містить визначення таких послуги. Так, цією нормою закону передбачено, що житлова послуга - це послуга з управління багатоквартирним будинком, а комунальні послуги - це послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. При цьому, оплата за отриману теплову енергію (централізоване опалення) та квартирна плата з обслуговування багатоквартирного будинку нараховується згідно площі квартири незалежно від фактичного у ній проживання її власників. Всі інші платежі, зокрема, використання холодної, гарячої води, природного газу, електричної енергії здійснюються відповідно до нарахованих показів встановлених в квартирі лічильників або за встановленими цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства. Згідно наданої позивачем квитанції від 15.04.23021 № МХМН-РТРР-ВОМ8, що міститься в матеріалах справи, [PERSON] сплатив комунальні послуги - особовий рахунок [NUMBER] по [ADDRESS] . Позивач просить стягнути з відповідача послуги за житлово-комунальні послуги, проте суду не надано жодних доказів, які б підтверджували за який саме період нарахована та сплачена [PERSON] сума 4656,49 грн., за які саме житлово-комунальні послуги, чи існувала заборгованість на момент її погашення позивачем, та які саме послуги надає ПП «Управляюча компанія ЖЄД№10». При цьому, відповідно до виписки з особового рахунку № [NUMBER] , наданого приватним підприємством «Управляюча компанія ЖЄД№10» від 19.04.2021 за №48, за адресою [ADDRESS] , проживає 0 чоловік, житлова/загальна площа 38,2/68,5 кв.м., заборгованість по квартплаті станом на 01.04.2021 відсутня. За змістом статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач не довів ті обставини, на які посилається як на підставу своїх, у зв`язку з чим суд в задоволенні позовних слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою в позові судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Outcome: dismissed