Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить шлюб зареєстрований 17.11.2019 року у виконавчому комітеті Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №35 - розірвати; визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із з ним, як батьком за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері; позбавити [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та стягнути з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] на його користь аліменти у твердій грошовій сумі на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , яку він самостійно виховує без участі матері у розмірі 1 500 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Короткий зміст та обґрунтування позову 17.11.2019 року сторони зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №35, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 17.11.2019 року. Від шлюбу мають спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10.12.2019 року, актовий запис №760. За час проживання в шлюбі сторони не знайшли спільної лінії поведінки стосовно один одного, спільне життя з відповідачем не склалося через діаметрально протилежні погляди на шлюб, втратили почуття любові та поваги один до одного, сторони фактично припинили шлюбні відносини, спільне господарство не ведуть, шлюб носить лише формальний характер, дружина знайшла іншого чоловіка, залишила дитину на позивача та мешкає за іншою адресою, а саме: [ADDRESS] . У шлюбі сторони постійно проживали за місцем реєстрації позивача, а саме за адресою: [ADDRESS] , де позивач і продовжує мешкати. Спільна малолітня дитина [PERSON] , [INFO] від моменту народження постійно проживала у даній квартирі, в якій створені всі необхідні умови для її проживання та розвитку. Позивач як батько сумлінно виконує свої батьківські обов`язки, проявляє батьківську турботу, піклується про її фізичний розвиток, цікавиться станом здоров`я та самостійно займається вихованням та утриманням дитини забезпечуючи її матеріально, тобто з боку позивача відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання дитини разом з позивачем, які би негативно впливали на її виховання та розвиток. Відповідач [PERSON] як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню малолітньої дитини, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком, наведене свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Крім того, відповідач [PERSON] з того часу, як були фактично припинені шлюбні відносини, як мати перестала брати участь в утриманні спільної дитини [PERSON] , [INFO] , будь-якої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, до теперішнього часу будь-яких грошових коштів на утримання малолітньої дитини не надходило, угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Відповідач в свою чергу являється матір`ю дитини, а отже зобов`язана забезпечити належний рівень життя дитині, є молодою особою, фізично здоровою та має працездатний вік, інших утриманців не має. З урахуванням збільшення позовних вимог позивач зазначив наступне. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України позивач на теперішній час проходить військову службу. Спочатку все було добре, були нормальні взаємини, позивач пересилав грошові кошти дружині на її утримання та утримання спільної доньки, спілкувався з дружиною та дитиною у телефонному режимі, дружина пересилала позивачу малюнки дитини, розповідала про справи, здоровя дитини кожний день, проте через деякий час розмови стали проходити рідше, дружина не відповідала на дзвінки, перестала давати позивачу поговорити з рідною донькою, перестала розповідати про свої та дитини справи. В звязку з чим, позивач почав підозрювати, що у дружини зявився інший чоловік, проте на його запитання дружина постійно відшукувалась та казала що в неї нікого не має. Проте, одного разу перебуваючи у відпустці позивачу стало відомо, що дружина дійсно тривалий час перебуває у стосунках з іншим чоловіком. В звязку з чим, зовсім перестала цікавитись дитиною, її зовсім не цікавило як дитина, як її самопочуття, чи нагодована дитина, не піклується про фізичний і духовний розвиток, залишала дитину на батьків позивача та своїх батьків, не зявлялась вдома по декілька днів, її місцезнаходження нікому не було відомо, тільки вчиняла скандали та казали що вона бажає нового та кращого життя, ніж зі позивачем та з дитиною. Для того щоб якось приборкати дружину, щоб вона зробила якісь висновки щодо своєї поведінки до дитини, позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, визначення місце проживання малолітньої дитини разом зі позивачем; відібрання малолітньої дитини від матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітньої дитини разом зі позивачем та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, яку позивач самостійно виховує до досягнення дитиною повноліття. Проте вказані дії не дали результату, дружина так і не змінила свого ставлення до дитини, продовжує нехтувати своїми батьківськими обов`язками щодо утримання та виховання дитини, навпаки стало ще гірше, оскільки дружина почала пропадати з дому та перебуваючи не зрозуміло де, вона завжди брала з собою дитину. Одного дня, мати позивача прийшла провідати дитину та побачила дружину з її новим чоловіком, а в іншій кімнаті перебувала дитина, яка була налякана. Все це стало останньою краплиною для позивача. В звязку з такою ситуацією, оскільки дружина продовжує нехтувати своїми батьківськими обов`язками щодо дитини, з її бездіяльністю щодо виконання нею своїх батьківських прав, що свідчить про байдужість дружини до долі дитини та фактичне її небажання виховувати малолітню дитину, дружина жодних висновків не зробила, на проти продовжує свідомо не виконувати свої батьківські обов`язки, проте будь-яких хронічних або тяжких хвороб, які б перешкоджали їй належно виконувати свої батьківські обов`язки та які б виправдовували її винну поведінку відсутні. Внаслідок ухилення від виконання відповідачем, як матері своїх батьківських обов`язків створилися умови, що шкодять інтересам дитини. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.05.2023 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.05.2023 року до участі у справі №495/4536/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері, відібрання малолітньої дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання дитини із батьком у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору залучено орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11.05.2023 року визнана обов`язкова явка в підготовче судове засідання відповідача та розгляд цивільної справи відкладено. Позивач скористався своїми процесуальними правами, які визначені ст. 49 ЦПК України та подав до суду заяву про збільшення позовних вимог. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.05.2023 року заяву [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог прийнято до розгляду та підготовче провадження по цивільній справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в підготовче судове засідання не зявився, але надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує в повному обсязі, посилаючись на обставини які зазначені в позові та просить їх задовольнити. Відповідач у підготовче судове засідання не зявилась, надала заяву розгляд справи у її відсутність, просила справу розглянути без її особистої участі, уточнені позовні вимоги визнала в повному обсязі та заперечень щодо уточнених позовних вимог не має, також зазначила, що заяву від 16.05.2023 року, зареєстрована в реєстрі за №633 та посвідчена приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області підтримує. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору повідомлявся про розгляд справи. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Частиною 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, докази, суд приходить до наступного висновку. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено, що 17.11.2019 року сторони зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №35, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 17.11.2019 року. Від шлюбу мають спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10.12.2019 року, актовий запис №760. З позову вбачається, що за час проживання в шлюбі сторони не знайшли спільної лінії поведінки стосовно один одного, спільне життя з відповідачем не склалося через діаметрально протилежні погляди на шлюб, втратили почуття любові та поваги один до одного, сторони фактично припинили шлюбні відносини, спільне господарство не ведуть, шлюб носить лише формальний характер, дружина знайшла іншого чоловіка, залишила дитину на позивача та мешкає за іншою адресою, а саме: [ADDRESS] . За глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі, а тому примирення між ними неможливе та не є доцільним, оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушення чоловіка до шлюбу не допускається, Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Судом встановлено, що позивач наполягає на розірванні шлюбу та не має наміру зберігати шлюб з відповідачем, збереження шлюбу можливе на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Беручи до уваги категоричне заперечення позивача щодо надання строку на примирення подружжю та при цьому, суд звертає увагу на положення ст.24 СК України, яке закріплює вільну згоду чоловіка та жінки на шлюб та заборону примушування чоловіка та жінки до шлюбу, а отже, при категоричній незгоді позивача на примирення, суд вважає що надання строку на примирення буде суперечити інтересам позивача та моральним засадам. Таким чином, оскільки сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивач, який наполягає на розірванні, а відповідач в свою чергу позов в частині розірвання шлюбу визнала та не заперечує проти його розірвання, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення заявленої позовної вимоги про розірвання шлюбу. Також з позову вбачається, що з моменту реєстрації шлюбу до фактичного припинення шлюбних відносин, сторони постійно проживали за місцем постійної реєстрації позивача, а саме за адресою: [ADDRESS] , де позивач і продовжує мешкати. Спільна малолітня дитина [PERSON] , [INFO] від моменту народження постійно проживала у даній квартирі, в якій створені всі необхідні умови для її проживання та гармонійного розвитку. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України позивач на теперішній час проходить військову службу. Спочатку у сторін все було добре, були нормальні взаємини, позивач пересилав грошові кошти дружині на її утримання та утримання спільної доньки, спілкувався з дружиною та дитиною у телефонному режимі, дружина пересилала позивачу малюнки дитини, кожний день розповідала про свої справи та справи дитини, про стан здоровя дитини, проте через деякий час розмови стали проходити рідше, дружина не відповідала на дзвінки, перестала давати позивачу поговорити з рідною донькою, перестала розповідати про свої та дитини справи. На підставі чого, позивча почав підозрювати, що у дружини зявився інший чоловік, проте на його запитання дружина постійно відшукувалась та казала що в неї нікого не має. Проте, одного разу перебуваючи у відпустці позивачу стало відомо, що дружина тривалий час перебуває в стосунках з іншим чоловіком. В звязку з цим фактором, відповідач як мати зовсім перестала цікавитись дитиною, її зовсім не цікавить як дитина, як її самопочуття, чи нагодована дитина, не піклується про фізичний і духовний розвиток, залишала дитину на батьків позивача та своїх батьків, не зявлялась в дома по декілька днів, її місцезнаходження нікому не було відомо, тільки вчиняла скандали та казали що вона бажає нового та кращого життя, ніж зі позивачем та з дитиною. Для того щоб якось приборкати дружину, щоб вона зробила якісь висновки щодо своєї поведінки до дитини, позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини разом із позивачем; відібрання малолітньої дитини від матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітньої дитини разом зі позивачем та про стягнення аліменти на утримання малолітньої дитини, яку позивач самостійно виховує. Проте вказані дії не дали результату, відповідач так і не змінила свого ставлення до дитини, продовжує нехтувати своїми батьківськими обов`язками щодо утримання та виховання дитини, навпаки стало ще гірше, оскільки дружина почала пропадати з дому та перебуваючи не зрозуміло де, вона завжди брала з собою дитиною. Одного дня, мати позивача прийшла навідати дитину (оскільки вона дзвонила дружині, а та не брала слухавку) та побачила відповідача з її новим чоловіком, в іншій кімнаті перебувала дитина, яка була налякана. Все це стало останньою краплиною для позивача. В звязку з такою ситуацією, оскільки дружина продовжує нехтувати своїми батьківськими обов`язками щодо дитини, з її бездіяльністю щодо виконання нею своїх батьківських прав, що свідчить про байдужість дружини до долі дитини та фактичне її небажання виховувати малолітню дитину, відповідач жодних висновків не зробила, на проти продовжує свідомо не виконувати свої батьківські обов`язки, позивач просив суд визначити місце проживання малолітньої дитини разом із з ним як батьком, позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини та стягнути аліменти на утримання малолітньої дитини, яку самостійно виховує до досягнення дитиною повноліття. Щодо визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину. Відповідно до ч.4, ч.6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини . Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 1 ст.161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч.2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до положень частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судом встановлено, що сторони фактично припинили шлюбні відносини, відповідач знайшла іншого чоловіка, залишила дитину на позивача та мешкає за іншою адресю, а саме: [ADDRESS] . Усі обов`язки щодо утримання та виховання малолітньої дитини лягли на позивача, він самостійно займається вихованням та матеріальним утриманням дитини, піклується про неї, цікавиться станом здоров`я та має власне житло, в якому створені належні умови для проживання дитини та її гармонійного розвитку. На теперішній час спільна малолітня дитина [PERSON] , [INFO] зареєстрована та проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади. Матеріальний стан позивача дозволяє в повній мірі забезпечити дитину необхідним харчуванням, медичним оглядом, одягом, освітою, корисним дозвіллям. Намагання позивача визначити місце проживання дитини разом з ним пов`язане з тим, що після припинення шлюбних відносин, дитина проживає зі батьком, який її самостійно виховує та матеріально забезпечує без участі матері. Проте в першу чергу пов`язано з неналежною поведінкою самого відповідача, як матері по відношенню до дитини, оскільки відповідач, як мати перестала не цікавиться життям дитини, здоров`ям та розвитком, не приділяє часу дитині, відповідач завжди займається виключно своїми справами та виключно собою, свідомо нехтуючи своїми батьківськими обов`язками, наведене свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини, тим самим відповідач, як мати фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо своєї доньки. Крім того, відповідач ніде не працює та має можливості забезпечити дитині належне життя. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, відповідач за власною ініціативою самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї малолітньої дитини, без поважних причин залишивши її без батьківської уваги та турботи, поведінка відповідача відносно своєї доньки є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, крім того, що в даному випадку відповідач визнає позов та не заперечує щодо того, щоб спільна дитина проживала разом з батьком, про що свідчить відповідна заява відповідача про визнання позовних вимог та відсутність заперечень, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог в частині визначення місця проживання дитини на даний час разом з батьком. Щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини. В судовому засіданні встановлено, що батьківські обов`язки стосовно дитини виконує лише її батько, який створив для дитини всі умови для повноцінного розвитку та виховання. Відповідач [PERSON] проживає окремо, має іншого чоловіка, не виявляє до дитини батьківської уваги, турботи, не займається вихованням, не цікавиться її життям, станом здоров`я, не доглядає її, не виявляє інтересу до дитини, не має наміру бачитись з дитиною, тобто відповідач, як мати байдуже ставиться до долі дитини. Зазначені вище факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини матірю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. Також, фактом того, що відповідач, як мати малолітньої дитини ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та не цікавиться її життям, не має бажання приймати та не приймає участі в її вихованні та утриманні, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, не займається навчанням та підготовкою до самостійного життя, слугує нотаріально засвідчена приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Макогончук Н.В. заява відповідача [PERSON] від 16.05.2023 року, зареєстрована в реєстрі за №633, якою відповідач за власним вільним волевиявленням, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та правові наслідки, без будь-якого примусу, як фізичного так і морального, без отримання будь-якої винагороди, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . З огляду на вищевикладене, суд вважає, що відповідач за власною ініціативою самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї малолітньої дитини, без поважних причин залишивши її без батьківської уваги та турботи, при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною, а позивачем доведено, що поведінка відповідача відносно малолітньої дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідно до ч.8 ст.7 СК України, передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він (вона) ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена в ст.164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно з нормами ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, крім того, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ст.18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.15, 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої малолітньої дитини. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідач без поважних причин свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, передбаченими ст.150 СК України, за власною ініціативою самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, без поважних причин залишив її без батьківської уваги та турботи, що підтверджується перевіреними у судовому засіданні доказами, у зв`язку із чим, із метою захисту прав та законних інтересів малолітньої дитини, на підставі п.2 ч.1 ст.164 СК України суд вважає за необхідне позбавити її батьківських прав щодо малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідач не позбавлена права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав в порядку ст.169 СК України у випадку зміни поведінки та свого ставлення до дитини. Відповідач [PERSON] , яка позбавлена батьківських прав, і є матір`ю малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , не звільняється від обов`язку щодо утримання своєї дитини, а тому зобов`язана утримувати її до досягнення дитиною повноліття. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним. Проживання окремо не звільняє від виконання цього обов`язку. Батьки мають всебічно сприяти розвитку дитини. Забезпечення умов для такого розвитку та навчання пов`язане з належним наданням матеріальної допомоги, що має бути достатньою. Платник аліментів зобов`язаний роботи все можливе для того, щоб його заробіток (доходи) були достатніми для власного утримання та утримання дітей, за належний розвиток яких він відповідальний як батько. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст.141 СК України). Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які будуть стягуватися з відповідача на утримання дітей, суд враховує обставини, інтереси сторін та потреби дітей. З огляду на правові позиції п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, у зазначеній нормі права законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх дітей з можливістю батьків надавати таку матеріальну допомогу. Враховуючи обставини справи, положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини пов`язані зі сплатою аліментів, виходячи із засад справедливості та захисту прав дитини, а дитині має забезпечуватися такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя та повноцінного розвитку, враховуючи, що ст.180 СК України покладає обов`язок утримувати дитину на обох батьків, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] аліментів на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , яку самостійно виховує батько [PERSON] без участі матері [PERSON] , у розмірі 1 500 грн щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову, а саме з 04.05.2023 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO] . Згідно ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved