Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

У березні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом у якому просить стягнути з Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на свою користь нараховану проте невиплачену заробітну плату при звільненні у розмірі 9961,96 грн. та вихідну допомогу у розмірі 19725 грн., а також зобов`язати відповідача внести доповнення до наказу про його звільнення шляхом зазначення інформації щодо таких підстав у відповідності до ч. 3 ст. 38 КЗпП. В обґрунтування позовних вимог, зазначено про те, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» у якому працював на посаді інженераелектроніка І категорії дільниці контрольно-вимірювальних приладів та автоматики дільниці контрольно-вимірювальних приладів та автоматики відділу головного енергетика служби головного інженера технічної дирекції та на підставі наказу № 02-014/к від 08.02.2023 був звільнений з 08.02.2023 згідно ст. 38 КЗпП за власним бажанням. Відповідні відомості були внесені до трудової книжки позивача. На день звільнення існувала заборгованість з виплати позивачу заробітної плати у загальному розмірі 9961,96 грн., що підтверджується відповідним розрахунковим листом. Також, відповідач повинен був сплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі 19725 грн. Проте, в порушення вимог законодавства про працю, повний розрахунок з позивачем не проведений. Так, не зважаючи на те, що на розрахункові рахунки комбінату постановою державного виконавця 09.08.2017 року було накладено арешт, в березні 2019 року підприємство відкрито новий рахунок в банку, який значиться за відокремленим підрозділом АТ «ЗАЛК» Придніпровське виробниче управління Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» (Код ЄДРПОУ: 04720228, місцезнаходження: 27500, Кіровоградська обл., місто Світловодськ, вул. Обсерваторна, буд.5), через який відповідач і здійснює виплату заробітної плати працівникам. У своїй заяві про звільнення позивач зазначав підставу для розірвання трудових відносин, таку як не виплату заробітної плати, тобто невиконання умов трудового договору щодо своєчасної виплати виплат такого призначення. Однак, у наказі про звільнення відповідачем не було зазначено таку підставу для звільнення, яка передбачена ч. 3 ст. 38 КЗпП. Крім того, ні в наказі про звільнення, ні в трудовій книжці позивача відповідачем взагалі не зазначено конкретну підставу для звільнення, які передбачені ст. 38 КЗпП. Позивач вважає, що такі обставини не відповідають діючому на час звільнення законодавству та підлягають виправленню шляхом внесення доповнень до наказу про його звільнення. Просили стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у загальному розмірі 9961,96 грн., вихідну допомогу у розмірі 19725 грн., судові витрати та доповнити наказ про звільнення № 02-014/к від 08.02.2023 відомостями щодо підстав такого звільнення, які передбачені ч. 3 ст. 38 КЗпП. Ухвалою суду від 09 березня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, сторонам по справі надано строк для подання заяв по суті справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, заяв чи клопотань про його відкладення не надав. Представник позивача - адвокат Волошина Є.В. в судовому засідання підтримала позовні вимоги у повному обсязі за тих обставин, які в ньому зазначила. Додатково вказала на те, що на теперішній час відповідачем була проведена робота щодо внесення доповнень до наказів про звільнення його працівників, зокрема і від 08.02.2023, з зазначенням чітких підстав для такого звільнення, які передбачені ч. 3 ст. 38 КЗпП, але щодо позивача на час розгляду справи таких дій вчинено не було. Також, представниками відповідача не надано жодного доказу на підтвердження відсутності перед позивачем заборгованості по заробітній платі та виплаті йому вихідної допомоги. За таких обставин, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення були повідомлені належним чином, разом з тим, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи не надавали, відзив на позовну заяву до суду не надходив. Відповідно до ч. 4\~\~ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. ст. 13, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що [PERSON] з 29.10.2015 по 08.02.2023 перебував у трудових відносинах з Акціонерним товариством «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат», що підтверджується записами у трудовій книжці позивача серія [NUMBER] . (а.с.5). 08.02.2023 [PERSON] був звільнений із займаної посади, відповідно до ст.38 КЗпП, за власним бажанням, що підтверджується записом у трудовій книжці позивача серія [NUMBER] та наказом про звільнення від 08.02.2023 року за №02-014/к. Питання щодо виплати заборгованості по заробітній платі та вихідній допомозі роботодавцем не вирішено (а.с.5-6). Згідно розрахункового листа загальна сума нарахованого доходу [PERSON] , який займав посаду інженера-електроніка І категорії, станом на лютий 2023 року складала 11241,27 грн., утримання склали 1279,31 грн. (а. с. 7). Позивач 01.03.2023 звернувся до відповідача з заявою про надання розрахунку та довідки про заборгованість, а також з вимогою про внесення змін до наказу про звільнення та проведення розрахунку (а.с.8-10). Останні відповідачем залишені без відповіді. [PERSON] періодично знаходився на лікарняному за період з 28.01.2022 по 13.10.2022 (а.с.18-25). Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно з ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення Трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. За приписами ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у\~пункті 6 статті 36\~та\~пунктах 1,\~2\~і\~6 статті 40,\~пункті 6\~частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38\~і\~39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у\~пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до\~ст.\~115\~КЗпП України\~заробітна плата\~виплачується працівникам\~регулярно в\~робочі дні\~у строки,\~встановлені колективним\~договором або\~нормативним актом\~роботодавця,\~погодженим з\~виборним органом\~первинної профспілкової\~організації чи\~іншим уповноваженим\~на представництво\~трудовим колективом\~органом (а\~в разі\~відсутності таких\~органів -\~представниками,\~обраними і\~уповноваженими трудовим\~колективом),\~але не\~рідше двох\~разів на\~місяць через\~проміжок часу,\~що не\~перевищує шістнадцяти\~календарних днів,\~та не\~пізніше семи\~днів після\~закінчення періоду,\~за який\~здійснюється виплата. У\~разі коли\~день виплати\~заробітної плати\~збігається з\~вихідним,\~святковим або\~неробочим днем,\~заробітна плата\~виплачується напередодні. Розмір\~заробітної плати\~за першу\~половину місяця\~визначається колективним\~договором або\~нормативним актом\~роботодавця,\~погодженим з\~виборним органом\~первинної профспілкової\~організації чи\~іншим уповноваженим\~на представництво\~трудовим колективом\~органом (а\~в разі\~відсутності таких\~органів -\~представниками,\~обраними і\~уповноваженими трудовим\~колективом),\~але не\~менше оплати\~за фактично\~відпрацьований час\~з розрахунку\~тарифної ставки\~(посадового\~окладу)\~працівника. В\~умовах спрощеного\~режиму розмір\~заробітної плати\~визначається трудовим\~договором з\~урахуванням встановленого\~законом мінімального\~рівня оплати\~праці,\~а заробітна\~плата виплачується\~працівнику у\~строки,\~встановлені цією\~статтею,\~та визначені\~трудовим договором,\~але не\~рідше двох\~разів на\~місяць через\~проміжок часу,\~що не\~перевищує шістнадцяти\~календарних днів. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується до початку відпустки, якщо інше не передбачено трудовим або колективним договором. Відповідно до\~ч.1\~ст.116\~КЗпП України\~при звільненні\~працівника виплата\~всіх сум,\~що належать\~йому від\~підприємства,\~установи,\~організації,\~провадиться в\~день звільнення.\~Якщо працівник\~в день\~звільнення не\~працював,\~то зазначені\~суми мають\~бути виплачені\~не пізніше\~наступного дня\~після пред`явлення\~звільненим працівником\~вимоги про\~розрахунок.\~Про суми,\~нараховані та\~виплачені працівникові\~при звільненні,\~із зазначенням\~окремо кожного\~виду виплати\~(основна\~та додаткова\~заробітна плата,\~заохочувальні та\~компенсаційні виплати,\~інші виплати,\~на які\~працівник має\~право згідно\~з умовами\~трудового договору\~і відповідно\~до законодавства,\~у тому\~числі при\~звільненні)\~роботодавець повинен\~письмово повідомити\~працівника в\~день їх\~виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 233 КЗпП працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених\~частиною другою\~цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). В ст. 36 КЗпП України закріплені підстави для припинення трудового договору. Серед підстав є і розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. 38, 39 КЗпП України). Так, зокрема, за загальним правилом, працівник вправі припинити трудові відносини, повідомивши про це роботодавця заявою за два тижні до відповідної дати. Звільнення за власним бажанням може бути двох основних видів: звільнення з поважних причин та звільнення без поважних причин. Відрізняються вони тим, що у першому випадку працівник не зобов`язаний повідомляти адміністрацію про звільнення за два тижні. Він має право звільнитися хоча б і в день подання відповідної заяви частина 3 статті 38 КЗпП України зобов`язує власника звільнити працівника, що має поважні для цього причини, у строк, про який той просить. Перелік (невичерпний) поважних причин для звільнення за власним бажанням у законодавстві також міститься у статті 38 КЗпП України. Відповідно до ст.31\~КЗпП\~роботодавець не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором. Згідно з ч. 3 ст. 38\~КЗпП\~працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. При цьому припинення трудового договору з підстав ч.3 ст.38 КЗпП (внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору) передбачає обов`язкову виплату вихідної допомоги у розмірі, передбаченому у колективному договорі, але не менше тримісячного середнього заробітку (ст. 44 КЗпП). Тобто мінімальна виплата вихідної допомоги не може бути меншою за тримісячну заробітну плату. Відповідно до п. 2.26, 4.1 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників та вкладишів до них», при розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство передбачає надання певних пільг та переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Наприклад: «Звільнений за власним бажанням у зв`язку із зарахуванням до вищого навчального закладу, ст. 38 КЗпП України» або «Звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за інвалідністю, ст. 38 КЗпП України. Верховний суд України, зокрема, у постанові від 31.10.2012 року у справі за № 6-120цс12 наступну виклав правову позицію : за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Отже, по-перше, роботодавець не вправі замість «звільнений згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України» зробити запис в трудовій працівника «звільнений згідно зі ст. 38 КЗпП України», по-друге, роботодавець має обмежені можливості апелювати на відсутність порушення трудового законодавства як підставу для звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП, по-третє, підставою для безумовного застосування ч. 3 ст. 38 КЗпП України є сам факт порушення трудового законодавства, а не істотність, причини такого порушення. Істотність характеру порушень роботодавцем умов трудового законодавства та їх поважність не можуть бути підставою для відмови працівнику у звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП України , оскільки такі критерії цією нормою не передбачені. Судами також не враховано й того, що роботодавець не має права самостійно змінювати визначену працівником у заяві причину звільнення з роботи (Постанова ВСУ від 22 травня 2013 року № 6-34цс13). Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду\~від 20 червня 2018 року у справі № 161/10759/16-ц, від 01 лютого 2018 року у справі № 757/25503/15-ц та від 22 квітня 2020 року у справі № 199/8766/18. Відповідно до ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно розрахункового листа АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» про звільнення працівника від 08 лютого 2023 року №02-014/к визначено, що [PERSON] належить виплатити при звільненні компенсацію за 34,90 календарних днів невикористаної відпустки. Відповідно до розрахункового листа за лютий 2023 року [PERSON] , код [NUMBER] , встановлено посадовий оклад за посадою інженера-електроніка І категорії у розмірі 6\~575,00 грн.. Всього нараховано 11\~241,27 грн., до видачі 9961,96 грн. (нарахування: базовий оклад, компенсація за невикористану відпустку, зарплата пр. місяця, дотація на харчування; утримання: податок на дохід 18% та військовий збір). Як вже зазначалося та встановлено в судовому засіданні, що 01.03.2023 року позивач звернувся до відповідача з заявою про видачу довідки про заборгованість з усіх належних йому виплат та вимогою про внесення змін до наказу про його звільнення щодо уточнення підстав такого звільнення. Будь-яких довідок чи розрахунку так і не отримав. Відповідач розірвав трудовий договір з позивачем та видав відповідний наказ про його звільнення чим визнав відсутність його незгоди щодо звільнення працівника із підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП. На час розгляду справи, зміни до наказу про звільнення позивача не вносилися. Відповідачем не спростовано, що звільняючи позивача підприємство не надало письмове повідомлення про нараховані суми належні працівникові при звільненні. В день звільнення і до теперішнього часу відповідач не виплатив належну [PERSON] нараховану заробітну плату у загальній сумі 9961,96 грн. Зазначені обставини не спростовані відповідачем, відзив на позов подано не було. Встановивши, що відповідачем порушувалися строки виплати заробітної плати у належному розмірі, спірні відносини між сторонами виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у день звільнення, суд вважає, що позивачем належними доказами доведено порушення відповідачем вимог трудового законодавства, відповідачем були порушені права та інтереси, за захистом яких позивач звернулася до суду, а тому вони підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі. Таким чином, виходячи з наданих розрахунків заборгованість з заробітної плати складає 9961,96 грн., а сума вихідної допомоги за даною посадою належна до виплати позивачу при звільненні становить 19725 грн. із розрахунку 6575 грн. х 3, що підтверджується матеріалами справи. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню нарахована та невиплачена заробітна плата у розмірі 9961,96 грн., вихідна допомога за посадою інженера-електроніка І категорії у розмірі 19725 грн., а також внесення доповнень до наказу про звільнення № 02-014/к від 08.02.2023 шляхом зазначенні підстав такого звільнення у відповідності до ч. 3 ст. 38 КЗпП. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вказане, позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить із наступного. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За приписами ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до п.1 ч.2 ст.137ЦПК України для цілей розподілу судових витрат визначається: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом рішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до правового висновку щодо правозастосування, який міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, в якому, серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (аналогічні висновки містяться у інших постановах Верховного Суду, зокрема, у справі № 922/3436/20, у справі № 910/7586/19, у справі № 910/16803/19). Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову, покладається на відповідача. Участь адвоката, який представляє інтереси позивача, у справі та факт надання правової допомоги підтверджено ордером про надання правової допомоги № 1081684 від 03 березня 2023 року згідно якого «Адвокатське об`єднання ПРЕМІУМ» уповноважило адвоката Волошину Є.В. на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] у Орджонікідзевському районному суді м. Запоріжжя, копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю ЗП 0015557, розрахунком витрат на правову допомогу. Так, згідно розрахунку витрат на правову допомогу за угодою №08/23 від 28.02.2023 позивачем саном на 21.04.2023 сплачено послуги адвоката у розмірі 2650 грн. із розрахунку: 1400 грн. складання заяв та подання позовної заяви, 1250 грн. - за представництво інтересів клієнта в суді. Суд вважає, що зазначена вартість послуг з представництва інтересів клієнта в суді з огляду на те, що розгляд справи відбувався за участі адвоката в судових засіданнях підлягає повному задоволенню. Клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами від відповідача до суду не подавалося. Таким чином, на підставі ч. 2 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 2650 грн. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення заробітної плати, позивачем було заявлено дві вимоги, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченомуст.141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 2147,20 грн.

Outcome: approved