Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

У жовтні 2021 року до суду звернувся заступник керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпоряджанні майном шляхом визнання недійсним наказу, скасування державної реєстрації та повернення землі. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що наказом ГУ Держземагенства у Київській області (правонаступником якого є ГУ Держгеокадастру у Київській області) наказом від 22 січня 2015 року № 10-88/15-15-сг затверджено проект землеустрою та передано [PERSON] у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3222482000:06:003:5125, площею 0,2800 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (на час подання позову Білогородська сільська рада Бучанського району Київської області). На підставі даного наказу державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Євко В. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним номером 19975043 від 13 березня 2015 року, на підставі якого за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 3222482000:06:003:5125, площею 0,2800 га для ведення особистого селянського господарства та видано свідоцтво про право власності від 13 березня 2015 року серії [NUMBER] . Позивач вважає, що таким рішенням державного реєстратора порушене право держави на землі водного фонду, оскільки спірна земельна ділянка 3222482000:06:003:5125, площею 0,2800 га, сформована за рахунок земель водного фонду та передана у приватну власність [PERSON] всупереч вимогам законодавства. Такі обставини підтверджуються листом Центральної геофізичної обсерваторії ім. Б. Срезневського від 06 липня 2021 року № 24 з відповідними графічними додатками, земельна ділянка з кадастровим номером 3222482000:06:003:5125 частково накладається на землі водного фонду, а саме на водну поверхню та 50-ти метрову прибережну захисну смугу середньої річки Ірпінь і 25-ти метрові прибережні захисні смуги каналів (площа накладки 0,1467 га). Листом Басейного управління водних ресурсів середнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України від 19 липня 2021 року № 01-12/911 підтверджено, що земельна ділянка з кадастровим номером 3222482000:06:003:5125, розташована в межах нормативної прибережної захисної смуги річки Ірпінь (ширина 50 м) на відстані 42-48 м від урізу води, а отже спірна земельна ділянка включає в себе землі, які відносяться до земель водного фонду (прибережна захисна смуга). За таких обставин позивач просить суд: 1.усунути перешкоди у здійсненні Білогородською сільською радою Бучанського району Київської області права користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 3222482000:06:003:5125 площею 0,2800 га, яка розташована в адміністративних межах на території Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (нині Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області), шляхом визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держземагенства у Київській області № 10-88/15-15-сг від 22 січня 2021 року; 2.усунути перешкоди у здійсненні Білгородською сільською радою права користування та розпоряджання земельною ділянкою водного фонду площею 0,2800 га, яка розташована в адміністративних межах Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 19975043 від 13 березня 2015 року з одночасним припиненням права приватної власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482000:06:003:5125 площею 0,2800 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (нині Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області); 3.усунути перешкоди у здійсненні Білгородською сільською радою права користування та розпоряджання земельною ділянкою з кадастровим номером 3222482000:06:003:5125 площею 0,2800 га шляхом повернення її на користь Білогородської сільської ради з незаконного володіння [PERSON] . 4.Вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою від 23 жовтня 2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання. Правом на подання відзиву відповідачі по справі не скористалися. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2022 року підготовче судове засідання закрито, а справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. В судове засідання заступник керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області та Білогородська сільська рада Бучанського району Київської області не з`явилися, заступник прокурора надав до суду заяву, в якій просить суд розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та ГУ Держгеокадастру у Київській області в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце слухання справи сповіщені належним чином, причини неявки не повідомили. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи представника позивача, викладені в позовній заяві, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що наказом ГУ Держземагенства у Київській області від 22 січня 2015 року № 10-88/15-15-сг затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства громадянину [PERSON] на території Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Надано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,2800 га, кадастровий номер 3222482000:06:003:5125, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Відповідно до листа Центральної геофізичної обсерваторії ім. Б. Срезневського (ЦГО) від 16 липня 2021 року № 991-002-1252/991-08-67 водний об`єкт, що розташований поряд з земельними ділянками з кадастровими номерами 3222482000:06:003:5125 та 3222482000:06:003:5124 це природний водний об`єкт річка Ірпінь, права притока річки Дніпро (Київське водосховище). [PERSON] належить до середніх річок, прибережна захисна смуга встановлюється по обидва береги шириною 50 м. За змістом листа Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра від 19 липня 2021 року № 01-12/911 земельні ділянки за кадастровими номерами 3222482000:06:003:5124 та 3222482000:06:003:5125 розташовані в межах нормативної прибережної смуги річки Ірпінь (ширина 50 м) на відстані 42-48 м від урізу води (потребує уточнення шляхом топогеодезичної зйомки). З півдня від земельних ділянок проходить меліоративний канал Ірпінської осушувально-зволожуючої системи річки Ірпінь. Дані земельної ділянки перебувають у межах особливо цінних меліоративних земель, які на час складання тексту листа використовуються за кодом 01.03 для ведення особистого селянського господарства. Водночас зміна цільового призначення зазначених земельних ділянок може відбутися за умов списання частини меліорованої системи за погодженням Верховної Ради та переведення земель у багарні. Листом від 06 липня 2021 року № 24 Державний картографо-геодезичний фонд України повідомив, що, зокрема, земельна ділянка з кадастровим номером 3222482000:06:003:5125 площею 0,2800 га частково накладається на 50-ти метрову прибережну захисну смугу річки Ірпінь і 25-ти метрові прибережні захисні смуги каналів, а площа накладення становить 0,1467 га. Право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482000:06:003:5125 площею 0,2800 га було зареєстроване за [PERSON] 05 березня 2015 року на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 13 березня 2015 року. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до статті 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого\~немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й\~охоронювані законом інтереси. Щодо участі прокурора у справі слід зазначити таке. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються нездатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року). Особливості участі та статусу прокурора в цивільному процесі, а також порядок та підстави звернення прокурора до суду, визначено статтею 56 ЦПК України. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Таким законом є Закон України від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру». Відповідно до частин третьої та четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 257 ЦПК України. Предметом спору зазначеної цивільної справи є усунення перешкод у користуванні та розпоряджанні землями водного фонду шляхом визнання недійсним наказу, скасування державної реєстрації про право власності на земельну ділянку, яка частково накладається на землі водного фонду та повернення землі. За приписами статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування», місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України. Відповідно до вимог частин третьої та п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Згідно із частиною першою та пунктом а) частини другої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Статтею 189 ЗК України встановлено, що самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами. У даному спорі органом, який здійснює захист інтересів держави самостійно є Бучанська районна державна адміністрація Київської області, як орган виконавчої влади, до компетенції якого входить розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення для лісогосподарських потреб відповідно до вимог пункту 5 статті 122, пункту 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, а власником земельної ділянки держава Україна. Захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні суб`єкти владних повноважень. З метою, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставою для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. На підтвердження підстав для звернення з цим позовом в інтересах Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області Києво-Святошинська окружна прокуратура надає лист від 02 серпня 2021 року № 589вих-21, за змістом якого повідомляла Білогородську сільську раду Бучанського району Київської області про намір звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом визнання недійсним наказу, скасування державної реєстрації та повернення землі. У відповідь на цей лист Білогородська сільська рада Бучанського району Київської області листом від 31 серпня 2021 року № 1467/02-22 повідомила, що органом місцевого самоврядування питання про звернення до суду з позовом не вирішувалося, оскільки спірна земельна ділянка знаходиться поза межами населеного пункту. У відповідь на вказаний лист Києво-Святошинська окружна прокуратура листом від 20 жовтня 2021 року № 1594вих-21 повідомила про те, що Білогородська сільська рада є розпорядником земель, до складу яких входить спірна земельна ділянка, а отже позов про усунення перешкод у користуванні землями водного фонду шляхом скасування права власності відповідача на спірну земельну ділянку, яка частково накладається на землі водного фонду, буде пред`явлено до суду. Таким чином, суд визнає обґрунтованим належним чином потребу у зверненні прокурора з цим позовом в інтересах органу виконавчої влади, який не вжив заходів для самостійного захисту своїх прав у суді. Щодо ефективного способу захисту, суд вважає за потрібне зазначити такі обставини. Згідно зі статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в\~порядку, визначеному законом.\~Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Аналогічний підхід до врегулювання правовідносин у сфері володіння власністю демонструє цивільне законодавство. За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частино першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями частин першої та другої та третьої статті 319 ЦК України передбачено, шо власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша та друга статті 321 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності\~вважається набутим\~правомірно,\~якщо інше\~прямо не\~випливає із\~закону або\~незаконність набуття\~права власності\~чи необґрунтованість\~активів,\~які перебувають\~у власності,\~не встановлені\~судом. Відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, аналізуючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм права, зазначила, що землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.\~Тому зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням, зокрема, статті 59, підпункту «ґ» частини третьої статті 83, підпункту «г» частини третьої, підпункту «д» частини четвертої статті 84, частини третьої статті 93 ЗК України, статті 85, частини п`ятої статті 88 ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України). Залежно від обставин справи вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку суд може кваліфікувати як негаторний позов. Такий позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. У постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, зокрема, про таке. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам\~ЗК України\~є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у\~статті 59 цього Кодексу\~(див., зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц; від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц; від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц; від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц та інших. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. За змістом наведених постанов та виходячи з обставин, встановлених у цих справах, зазначені висновки не застосовуються щодо заволодіння замкненими природними водоймами загальною площею до 3 гектарів, оскільки такі водойми можуть надаватися у власність приватним особам (стаття 59\~ЗК України). Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням\~ЗК України\~та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов. Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Таким чином, до земель водного фонду України також відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Статтею 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Згідно з частиною четвертою статті 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України, згідно з якими громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України). Отже, за змістом зазначених норм права, землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України, уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статями 60, 62 ЗК України та статями 1, 88, 90 ВК України. Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: 1.для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів; 2.для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів; 3.для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів. Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 (далі Порядок), передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з Мінприроди, Держводагентством і територіальними органами Держземагент ствами. У межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88-91 ВК України. Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, у тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50, 54 Закону України «Про землеустрій». Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання. Отже, прибережна захисна смуга \- це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим. Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). А отже, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу. До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц; від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц; від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16; від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц. Оскільки встановлено, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3222482000:06:003:5125 накладається безпосередньо на землі водного фонду, а саме на прибережну захисну смугу, а площа накладення земельної ділянки становить 0,1467 га за умови загальної площі земельної ділянки 0,2800 га, дана земельна ділянка відноситься до земель водного фонду в силу закону, незалежно від наявності відповідної землевпорядної документації. За змістом статей 85, 88 ВК України, статей 59, 61, 84 ЗК України, землі водного фонду\~(окрім земельних ділянок з розташованими на них замкненими природними водоймами площею до 3 га) та земельні ділянки прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності і можуть надаватися лише в користування для спеціально визначених цілей. Відтак, передача спірної земельної ділянки у приватну власність [PERSON] суперечить вимогам закону. Розташування спірної земельної ділянки у межах земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, крім випадків, передбачених частиною другою статті 59 ЗК України, отже зайняття земельної ділянки з порушенням ЗК України та ВК України (відповідно до висновків ВП ВС від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц та від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17) треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Виходячи з викладеного, прийнятий ГУ Держземагенства у Київській області, правонаступником якого є відповідач ГУ Держгеокадастру у Київській області, наказ\~від 22 січня 2015 року № 10-88/15-15-сг, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність відповідачу [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3222482000:06:003:5125 площею 0,2800 га, не ґрунтується на нормах закону, а тому має бути скасований. Враховуючи те, що наказ ГУ Держземагенства у Київській області від 22 січня 2015 року № 10-88/15-15-сг слугував підставою для прийняття рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] , то за умови скасування вказаного наказу підлягає скасуванню відповідне рішення державного реєстратора, яким держава засвідчила факт набуття права власності на спірну земельну ділянку, а власне спірна земельна ділянка поверненню на користь Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, а тому позовну заяву слід задовольнити. Відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позову заступником керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області було сплачено 6 810,00 грн судового збору. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, то розмір судового збору, який підлягає стягненню з Головного управління Держгеокадастру у Київській області, [PERSON] на користь Київської обласної прокуратури становить по 3\~405,00 грн з кожного.

Outcome: approved