Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

11 липня 2022 року позивач, [PERSON] , звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» та просив стягнути на його користь, в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної втратою працездатності внаслідок професійного захворювання з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» у розмірі 260000,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог вказав, що [PERSON] з 18 січня 1988 року працював на шахтах «П-1», «П-2», «Першотравнева» ВО «Кривбасруда» правонаступником якого є Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», код ЄДРПОУ 00191307, з повним робочим днем у підземних умовах на різних посадах, а саме: з 18.01.1989 р. по 10.11.1989 р - підземний прохідник; з 10.11.1989 р. по 01.10.1990 р. підземний прохідник з правом ведення вибухових робіт; з 01.10.1990 р. по 01.12.1992 р. підземний кріпильник; з 01.12.1992 р. по 01.01.1995 р. підземний кріпильник по огляду і ремонту ствола з 02.01.1995 р. по 19.03.1998 р. підземний кріпильник, в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища. По факту виникнення в позивача хронічного професійного захворювання було проведено розслідування та складено акт за формою П-4 від 27 березня 2012 року про розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання. Крім того Комісією встановлені обставини за яких у позивача виникло професійне захворювання (п. 16 Акту): працюючи на шахтах «П-1», «П-2», «Першотравнева» В.О. «Кривбасруда» підземним прохідником з 18.01.1988 р. по 10.11.1989 р., з 10.11.1989 р. по 01.10.1990 р. підземним прохідником з правом ведення вибухових робіт, з 01.10.1990 р. по 01.12.1992 р. та з 02.01.1995 р. по 19.03.1998 р. підземним кріпильником, з 01.12.1992 р. по 01.01.1995 р. підземним кріпильником по огляду і ремонту ствола, [PERSON] згідно інформаційної довідки про його умови праці, підготовленої Тернівською рай СЕС №2/2262 від 30.07.2010 р., колективної санітарно-гігієнічної характеристики №2/2-440 від 07.04.1995 р. та доповнення до неї №2/2-1972 від 20.11.1998 р. підготовлених Міською СЕС, також виконував роботи, які характеризувалися важкою фізичною працею та впливом пилу фіброгенної дії концентрацією вище гранично допустимої. Зважаючи на визначені шкідливі умови праці, Комісією з розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання були встановлені обставини за яких у [PERSON] виникло професійне захворювання (п. 17 Акту): праця протягом 17 років 6-ти місяців в умовах важкої фізичної праці та запиленості робочої зони, параметри яких перевищували нормативні значення. Враховуючи вище вказане згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії № 076377 Серії 10 ААА від 18 червня 2012 року позивачу вперше було встановлено ступінь стійкої втрати працездатності внаслідок професійного захворювання - 40% (30 % - радикулопатія ; 10 % -ХОЗЛ) після повторного переогляду 25 травня 2017 року відповідно до довідки МСЕК № 044897 серії 12ААА позивачу вже безстроково встановлено 40 % втрати професійної працездатності. Відповідно до рекомендацій ДУ УКРАЇНСЬКИЙ НАУКОВО-ДОСЛІДНИЙ ІНСТИТУТ ПРОМИСЛОВОЇ МЕДИЦИНИ" позивачу рекомендовано спостереження лікарів за місцем мешкання: невропатолога, ортопеда-травматолога, терапевта, амбулаторне та стаціонарне лікування в період загострення, анальгетики та знеболювальні, вітамінотерапія, судинна терапія, прийом гіпотензивних препаратів, реабілітаційне лікування в н/в клініки НДІ 2 рази на рік, фізіотерапія, оздоровлення в профілакторіях, санаторно-курортне лікування. Отже, позивач вважає, що факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказування іншими засобами доказування. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 липня 2022 року було відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів - заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач ПАТ «КЗРК» скористався правом подання відзиву, відповідно до ст.178 ЦПК України. Представник відповідача Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат» у відзиві на позовну заяву просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, зазначивши, що позивач не надав доказів завдання йому моральної шкоди. Позивач не подбав про власну безпеку та здоров`я, відповідно правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди позивачу відсутні. Також представник відповідача зазначає, що АТ «Криворізький залізорудний комбінат» не є належним відповідачем у цій справі оскільки не являється правонаступником майнових і немайнових прав та обов`язків ВО «Кривбасруда», де працював [PERSON] . Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до наданої до матеріалів справи трудової книжки [PERSON] працював : з 18.01.1988 р. по 10.11.1989 р - підземний прохідник шахт «П-1», «П-2»; з 10.11.1989 р. по 01.10.1990 р. підземний прохідник з правом ведення вибухових робіт шахти «Першотравнева-2» Першотравневого РУ, яке 01.10.1989 році було ліквідовано та ця шахта стала структурним підрозділом ВО «Кривбасруда»; з 01.10.1990 р. по 01.12.1992 р.; з 01.12.1992 р. по 01.01.1995 р. підземний кріпильник по огляду і ремонту ствола шахти «Першотравнева-2» ВО «Кривбасруда»; з 02.01.1995 р. по 19.03.1998 р. підземний кріпильник шахти «Першотравнева-2», «Першотравнева» ВО «Кривбасруда». Звільнений 19.03.1998 р., відповідно до п. 1 ст.. 40 КЗпП України, у зв`язку з ліквідацією шахти «Першотравнева». Роботи характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища. Комісією з розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (надалі Комісія) було встановлено наявність у позивача хронічного професійного захворювання. Крім того Комісією встановлені обставини за яких у позивача виникло професійне захворювання (п. 16 Акту): працюючи на шахтах «П-1», «П-2», «Першотравнева» В.О. «Кривбасруда» підземним прохідником з 18.01.1988 р. по 10.11.1989 р., з 10.11.1989 р. по 01.10.1990 р. підземним прохідником з правом ведення вибухових робіт, з 01.10.1990 р. по 01.12.1992 р. та з 02.01.1995 р. по 19.03.1998 р. підземним кріпильником, з 01.12.1992 р. по 01.01.1995 р. підземним кріпильником по огляду і ремонту ствола, [PERSON] . По факту виникнення в позивача хронічного професійного захворювання було проведено розслідування та складено акт за формою П-4 від 27 березня 2012 року про розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання відповідно до якого встановлено, що позивач працював в шкідливих умовах. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що в п. 17 Акту про розслідування встановлені причини виникнення в позивача хронічного професійного захворювання: праця протягом 17 років 6-ти місяців в умовах важкої фізичної праці та запиленості робочої зони, параметри яких перевищували нормативні значення. За висновком Медико-соціальної експертної комісії № 076377 Серії 10 ААА від 18 червня 2012 року позивачу вперше було встановлено ступінь стійкої втрати працездатності внаслідок професійного захворювання - 40% (30 % - радикулопатія; 10 % -ХОЗЛ) та третю групу інвалідності; після повторного переогляду 25 травня 2017 року відповідно до довідки МСЕК № 044897 серії 12ААА позивачу вже безстроково встановлено 40 % втрати професійної працездатності.. Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року №20рп-08 по справі № 1-32/2008 встановлено, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст.\~1167\~ЦКУ та ст.237-1\~КЗпП України за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). У п.13 Постанови Пленуму\~ВСУ від\~31.03.1995\~року №\~4\~«Про судову\~практику у\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст.\~237-1\~КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст. 1167 ЦКУ- моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно п.3 ч.1ст.268\~ЦКУ відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності дост.4\~ЗУ «Про\~охорону праці»\~від 14\~жовтня 1992\~року №\~2694-XII\~державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року "Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного\~Суду України\~№ 20-рп/2008\~від 08.10.2008\~року з питання відшкодування моральної шкоди безпосередньо работодавцем, у абзаці 9-му пункту 5-го встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167\~Цивільного кодексу\~України та статтею 237-1\~Кодексу законів\~про працю\~України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до статті 153\~КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173\~КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно частин 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Суд прийшов до висновку, що виниклі правовідносини врегульовані статтею 237-1 КЗпП України, яка діяла на момент виникнення правовідносин та якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 237-1\~КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст.\~237-1\~КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо шкідливості умов праці, суд вважає, що спричинена моральна шкода підлягає компенсації. Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 року №1-рп/2004 передбачено: «4.1.Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання..». Визначене спростовує твердження відповідача про відсутність доведення позивачем наявності моральних страждань. Отже, наявність фізичних страждань і викликає моральні страждання, адже фізичний біль неможливо переносити без душевного болю - це аксіоматична парадигма людського життя і навряд чи потребує якогось казуїстичного опосередкованого доведення, на якому наполягав представник відповідача. Хоча, на спростування доводів представника відповідача, матеріали справи та відповіді надані позивачем переконливо доводять, що стан залежності позивача від його хвороби на сьогоднішній день є даність, яка формує його сприйняття оточуючого світу, породжує відчуття неповноцінності, яке тільки посилюється у позивача, перетворюючись на справжню муку, через чітке розуміння ним відсутності перспективи одужання у майбутньому. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Надання підприємствами засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Доводи представника АТ «Криворізький залізорудний комбінат» про те, що АТ «Криворізький залізорудний комбінат» не є правонаступником шахт «Першотравнева-1», «Першотравнева-2» та «Першотравнева» Першотравневого РУ виробничого об`єднання «Кривбасруда», під час роботи на яких позивач підпадав під дію шкідливих факторів, внаслідок чого ним отримано професійне захворювання, яке потягло за собою втрату професійної працездатності, судом відхилено з огляду на наступне. У частині першій статті 37 ЦК України\~(в редакції 1963 року) було передбачено, що юридична особа припиняється шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу або приєднання). Відповідно до частини другої статті 5 Закону України\~«Про підприємства\~в Україні» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) підприємство може бути створено в результаті виділення зі складу діючого підприємства, організації одного або кількох структурних підрозділів, а також на базі структурної одиниці діючих об`єднань за рішенням їх трудових колективів, якщо на це є згода власника чи уповноваженого ним органу. Створення підприємств шляхом виділення здійснюється зі збереженням за новими підприємствами взаємозобов`язань та укладених договорів з іншими підприємствами. Згідно із частинами першою та шостою статті 34 цього Закону (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) ліквідація і реорганізація (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) підприємства провадяться з дотриманням вимог антимонопольного законодавства за рішенням власника, а у випадках, передбачених цим Законом, за рішенням власника та за участю трудового колективу або органу, уповноваженого створювати такі підприємства, чи за рішенням суду або арбітражного суду. При виділенні з підприємства одного або кількох нових підприємств до кожного з них переходять за роздільним актом (балансом) у відповідних частинах майнові права і обов`язки реорганізованого підприємства. У пунктах 2.1 та 4.1 Положення про порядок поділу підприємств і об`єднань та відокремлення від них структурних підрозділів і одиниць затверджене Наказом Міністерства економіки України, Міністерства статистики України, Антимонопольного комітету України від 20 квітня 1994 року N 43/79/5(яке втратило чинність 25 серпня 2015 року) було закріплено, що відокремлення - це виділення зі складу підприємства (об`єднання) структурного підрозділу (одиниці) і створення на його базі самостійного підприємства або вихід підприємства із складу об`єднань, зазначених у підпункті «б» пункту 3.1 цього Положення. Об`єктами відокремлення - є структурні підрозділи та структурні одиниці відповідно до пункту 2.1 цього Положення, а також підприємства, що входять до складу об`єднань. Тобто розподільний баланс є документом, у якому, зокрема, визначено обсяг майнових прав та обов`язків, які перейшли до створеної шляхом виділу (виділення, відокремлення) юридичної особи. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц (провадження № 61-37529сво18). Об`єднана палата Касаційного цивільного суду відступила від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційної цивільного суду від 18 листопада 2018 року у справі № 215/5607/15-ц (провадження №61-13361св18). Висновки суддів у цій справі, з урахуванням досліджених доказів та встановлених обставин, не суперечать позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 14 червня 2017 року у справі №6-104цс17 від 05 липня 2017 року у справі «212/6039/16-ц. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено Законом. Судом встановлено, що з 1975 року до складу Виробничого об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» (далі - ВО «Кривбасруда») входили 11 рудоуправлінь на правах структурних одиниць, серед них і рудоуправління «Першотравневе». Відповідно до наказів ВО «Кривбасруда» від 20 вересня 1989 року № 349 та від 1 листопада 1989 року № 423 з 1 жовтня 1989 року рудоуправління Першотравневе, як структурну одиницю, було ліквідовано та створено в складі ВО «Кривбасруда», зокрема структурну одиницю шахту «Першотравнева-1». Згідно з наказом ВО «Кривбасруда» від 26 грудня 1994 року № 169 з 1 січня 1995 року шахту «Першотравнева-1» було ліквідовано та створено в складі ВО «Кривбасруда» як структурну одиницю шахту «Першотравнева» (пункти 1 та 2). Відповідно до п. 1 наказу ВО «Кривбасруда» від 05 січня 1998 року № 1 з 01 січня 1998 року шахту «Першотравнева» як структурну одиницю було ліквідовано та наказом № 12 від 20 січня 1998 року створено на її базі шахту «Першотравнева-Дренажна». У подальшому в п.1 наказу ВО «Кривбасруда» від 11 вересня 1998 року № 139 було передбачено виключити зі складу структурних одиниць ВО «Кривбасруда», зокрема, шахту «Першотравнева-Дренажна» з моменту державної реєстрації Криворізького державного гірничорудного управління гідрозахисту (далі управління «Кривбасгідрозахист»). Згідно з наказом Міністерства промислової політики України (далі Мінпромполітики) від 29 липня 1998 року № 263 Державне виробниче об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» (далі - ДВО «Кривбасруда») було перейменовано на «Криворізький державний залізорудний комбінат», що став правонаступником об`єднання (пункти 1 та 2). Відповідно до наказу Міністерства промислової політики України від 29 липня 1998 року № 262 на базі державного майна шахт «Гігант-Дренажна» та «Першотравнева-Дренажна» (структурних підрозділів ДВО «Кривбасруда») шляхом їх відокремлення було створено управління «Кривбасгідрозахист». Відповідно до пунктів 3 та 5 цього наказу було створено комісії з передачі майна від ДВО «Кривбасруда» та прийняття його управлінням «Кривбасгідрозахист» шляхом складання акта приймання-передачі для подачі його в місячний строк до міністерства для затвердження. На підставі затвердженого акта приймання-передачі було передбачено складання розподільчого балансу та внесення змін до обліку майна. Правонаступником\~майнових прав та обов`язків реорганізованого ДВО «Кривбасруда» у частині, визначеній розподільчим балансом, було призначено управління «Кривбасгідрозахист», яке було ліквідовано 05 травня 2008 року відповідно до наказу Міністерства промислової політики України від 17 березня 2006 року № 104. При цьому, згідно розподільного балансу станом на 01 липня 1998 року, до Криворізького державного гірничорудного управління Гідрозахист перейшла менша частина основних засобів та інших позаоборотних активів шахт Першотравневого рудоуправління, а також шахт «Першотравнева-1», «Першотравнева-2», «Першотравнева», «Першотравнева-Дренажна» ВО «Кривбасруда», а більша частина цих активів залишилася на балансі ВО «Кривбасруда». Відповідно до пункту 1 наказу Мінпромполітики від 12 липня 1999 року № 248 та пункту 1 наказу Державної акціонерної компанії «Укррудпром» (далі - ДАК «Укррудпром») від 31 грудня 1999 року № 347 Державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» шляхом реорганізації було перетворено на Дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» ДАК «Укррудпром». У пункті 3 згаданого наказу ДАК «Укррудпром» указано, що зазначене дочірнє підприємство є правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов`язків реорганізованого Державного підприємства «Криворізький державний залізорудний комбінат». Згідно з пунктами 1 та 3.2 наказу ДАК «Укррудпром» від 30 липня 2001 року №290 вказане дочірнє підприємство шляхом реорганізації було перетворено у Відкрите акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - ВАТ «Кривбасзалізрудком»), яке стало правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов`язків дочірнього підприємства. Відповідно до пункту 1.1 розділу «Загальні положення» Статуту ПАТ «Кривбасзалізрудком», що затверджений протоколом загальних зборів акціонерів ВАТ «Кривбасзалізрудком» від 30 березня 2011 року № 1/2011 та пройшов державну реєстрацію 4 квітня 2011 року, ВАТ «Кривбасзалізрудком» змінив найменування на ПАТ «Кривбасзалізрудком» та є правонаступником усіх прав та обов`язків ВАТ «Кривбасзалізрудком» (офіційний сайт ПАТ «Кривбасзалізрудком» у мережі Інтернет). Таким чином, професійне захворювання позивача виникло саме під час його перебування у трудових відносинах з виробничим об`єднанням по видобутку руди підземним способом «Кривбасруда» у період з 18.01.1989 року по 19.03.1998 року правонаступником якого було ДП «Кривбасзалізрудком» (нині - АТ «Кривбасзалізрудком»), на яке у той час законодавством й було покладено обов`язок забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, чого, в даному випадку, роботодавцем зроблено не було, що потягло за собою втрату позивачем професійної працездатності та завдало йому моральних страждань. Отже, підсумовуючи зазначене слід зробити висновок, що у період роботи [PERSON] шахта «Першотравнева» була структурною одиницею «ВО «Кривбасруда», а її ліквідовано було значно пізніше, тобто 05.01.1998 року на підставі наказу № 1, а наказом № 12 від 20.01.1998 року на її базі створено шахту «Першотравнева - Дренажна» яку наказом № 139 від 11.09.1998 року виключено зі складу структурних одиниць ВО «Кривбасруда» та на її базі та шахти «Першотравнева\~Дренажна» (до яких у той час позивач не мав відношення) створено нове Державне підприємство «Кривбасгідрозахист» (Наказ Мінпромполітики України № 262 від 29.07.1998 року). Згідно Постанови КМУ від 2 березня 1998 р. № 258 «Про спеціальний режим реструктуризації гірничо-рудних підприємств Кривбасу, гірничо-хімічних підприємств Яворівського і Роздольського «Сірка» та Стебницького «Полімінерал» Львівської області», пункту 1 наказу Міністерства промислової політики України (далі\~- Мінпромполітики) від 29 липня 1998 року № 263 Державне виробниче об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» (далі\~- ДВО «Кривбасруда») було перейменовано на «Криворізький державний залізорудний комбінат», що став правонаступником об`єднання (пункти 1 та 2). При цьому, слід зазначити, що частина активів цього об`єднання перейшла до управління «Кривбасгідрозахист» вже після припинення трудових відносин [PERSON] з ВО «Кривбасруда», а тому доводи відповідача щодо покладення обов`язку з відшкодування завданої шкоди на ДП «Кривбасшахтозакриття», яке було створено на підставі наказу Міністерства промислової політики України № 135 від 25.06.2004 року, а згодом в відзиві на позовну заяву представник відповідача вважав належним відповідачем (правонаступником ДВО «Кривбасруда») Управління «Кривбасгідрозахист» у цій справі - є недоречними, оскільки позивач ніколи не перебував у трудових відносинах з зазначеними підприємствами,\~які створювались після припинення трудових відносин сторін, а розподільним балансом не було передбачено переходу обов`язку з відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я працівника на виробництві, за рахунок ДП «Кривбасшахтозакриття» або Управління «Кривбасгідрозахист». Відповідачем, на підставі поданих ним до суду документів не вдалося беззаперечно довести, що правонаступником обов`язків за трудовим законодавством щодо працівників ліквідованих шахт «Першотравнева», «Першотравнева-1» та «Першотравнева-2» ВО «Кривбасруда» стали лише Управління «Кривбасгідрозахист» та згодом ДП «Кривбасшахтозакриття». Чіткого висновку, підтвердженого експертними висновками або спеціалістами за результатом дослідження розподільного балансу при передачі майна ліквідованих шахт, відповідач не надав суду, хоча це питання потрібно було доводити саме за участю фахівців фінансово-бухгалтерської звітності. Відповідно до ч.1\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач не надав до суду витяги з розподільного балансу щодо питання, яке розглядалося в судовому засіданні але не заявляв вимог про залучення спеціалістів, експертів з питань фінансово-бухгалтерського обліку, хоча доведення своєї позиції на підставі логічного змісту інформації\~є його обов`язком відповідно до вказаної вище норми\~ЦПК України\~та норми\~статті 143 ЦПК України. Суд позбавлений самостійного права розширення доказової бази на користь тієї чи іншої сторони та спирається на ступінь доведеності сторонами своїх правових позицій. Крім того, поряд з розподільним балансом, перехід прав та обов`язків щодо трудових правовідносин з працівниками підприємств, що ліквідуються, повинен бути окремо та чітко визначений у відповідних наказах та нормативних документах міністерств та відомств. Безпосередніх вказівок, з цього питання, у нормативних документах, досліджених в судовому засіданні\~не міститься. На підставі зазначеного суд дійшов висновку, що саме АТ «Криворізький залізорудний комбінат» є правонаступником ВО «Кривбасруда» у період роботи [PERSON] в Першотравневому РУ на шахті «Першотравнева-1», «Першотравнева-2» та на шахті «Першотравнева» у період з 18.01.1988 року по 19.03.1998 року, яка після ліквідації Першотравневого РУ 01.10.1989 року була наділена правами структурного підрозділу ВО «Кривбасруда», і тому є належним відповідачем по справі. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз`яснення наведені в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, й приймає до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, ступінь втрати професійної працездатності за професійним захворюванням, який становить 40% безстроково, час протягом якого позивач працював у відповідача на посаді пов`язаній з виникненням професійного захворювання, глибину і ступінь його моральних страждань пов`язаних з фізичним станом здоров`я, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили. Враховуючи надані Пленумом Верховного Суду України роз`яснення, відповідно до яких, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (абз. 2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму). Так, згідно положень ст.7\~Закону України\~«Про Державний\~бюджет України\~на 2023\~рік» розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2023 - становить 6700,00 грн. Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з урахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на користь [PERSON] 59999 гривень, що буде виваженою грошовою компенсацією тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити. Згідно ст.5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» позивач звільнений від сплати судового збору. На підставі ст.141\~ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави у сумі 992 гривні 40 копійок. \~ \~ \~ \~

Outcome: partial