Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

Адвокат Жуков В.В., який діє від імені та в інтересах [PERSON] , через систему «Електронний суд» звернувся до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 24.02.2018 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області між позивачем та відповідачем зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис 132. Від шлюбу сторони дітей не мають. З 06.07.2022 року вони припинили шлюбні відносини і з цього часу мешкають окремо один від одного. Причиною розпаду сім`ї стали конфліктні ситуації в родині, у зв`язку з різницею в поглядах на сімейні відносини, а також різницею на життєві погляди. Між ними на теперішній час немає любові і взаєморозуміння, що є основою сімейних відносин. Протягом періоду роздільного проживання, вони не примирилися, сімейних відносин не відновили. Навпаки, прийшли до спільної думки, що їх сім`я остаточно розпалася і примирення між ними неможливе. Більш того, відповідач не має наміру у добровільному порядку розірвати шлюбні відносини, що дає підстави позивачу для звернення до суду з відповідним позовом про розлучення. У позивача з відповідачем створити сім`ю не вдалося, тому в подальшому позивач має намір скористатися своїм правом, передбаченим ст. 116 Сімейного кодексу України на повторний шлюб після розірвання шлюбу з відповідачем. Однак наявність зареєстрованих шлюбних відносин з відповідачем перешкоджає цьому, що є істотним порушенням сімейних прав та обмеженням прав позивача на створення сім`ї відповідно до положень ст. 4 Сімейного кодексу України. Спір про поділ майна, що є спільною власністю позивача і відповідача, відсутній. На підставі викладеного просив шлюб між ними розірвати та судові витрати, які складаються зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 гривень та сервісного збору у розмірі 21,47 гривень, покласти на відповідача. Ухвалою суду від 18.04.2023 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Жуков В.В., в судове засідання не з`явились, від позивача до суду надійшла заява з проханням розглядати справу у його відсутності, позов підтримує та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву, в якій позовні вимоги визнала у повному обсязі, просила розгляд справи провести без її участі, шлюб між ними розірвати. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 лютого 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що Чечелівським районним у м.Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зроблено відповідний актовий запис №132 від 24.02.2018 року та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] . Від шлюбу сторони спільних дітей не мають. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч.3 ст.115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Судом встановлено, що фактично шлюбні відносини між сторонами припинені. За цей час сторони не дійшли згоди щодо примирення. Спору про поділ майна між сторонами немає. Як вбачається з наведених сторонами обставин, сторони не мають наміру відновити сімейні стосунки, у зв`язку із чим суд вважає, що подальше сімейне життя та збереження сім`ї неможливі, тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідачем під час розгляду справи питання про відновлення дошлюбного прізвища не порушувалось. Згідно з ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням задоволення позовних вимог позивача та визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову до суду, а саме в сумі 536,80 гривень, інша частка у розмірі 50 відсотків сплаченого судового збору, підлягає поверненню позивачеві з державного бюджету. Щодо стягнення сервісного збору з відповідача на користь позивача суд зазначає наступне. Сервісний збір (банківська комісія) - це грошові суми, що списуються з рахунків клієнтів як плата за обслуговування рахунку або за надання спеціальних послуг. Банківська комісія береться також за оплату чеків, розміщення депозитів, виконання постійних доручень. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь суми сервісного збору у розмірі 21,47 гривень є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, оскільки банк позивачем було обрано самостійно, та банківська комісія за своєю суттю не є частиною судового збору, який встановлюється державою відповідним нормативно-правовим актом та є обов`язковим до сплати. Комісію за обслуговування було стягнуто обраним позивачем банком за надання йому банківської послуги. Тому суд не покладає на відповідача судові витрати у вигляді сплати сервісного збору у розмірі 21,47 гривень.

Outcome: approved