Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми. Позов обґрунтовано тим, що у 2009 році він, маючи намір продати належний йому на праві власності автомобіль «Мерседес S55», номерний знак [NUMBER] , уклав попередню усну угоду з відповідачем. Відповідно до цієї угоди він надає відповідачу та його сину [PERSON] довіреність на право експлуатації і розпорядження вказаним автомобілем з подальшим переоформленням права власності на відповідача після повного розрахунку останнього з ним та оформлення відповідного договору купівлі-продажу автомобіля. 3 квітня 2009 року він оформив довіреність на відповідача, якою було уповноважено [PERSON] і [PERSON] одержувати належні йому в результаті укладених угод грошові кошти. Протягом 6 років [PERSON] грошові кошти за автомобіль не сплатив, а у жовтні 2017 року він дізнався, що вказаний автомобіль був проданий відповідачем третій особі, а грошові кошти у розмірі 1 311 214 грн. 83 коп. привласнено. На вимогу передати ці кошти йому, відповідач відмовився. Вказує, що договір купівлі-продажу був укладений відповідачем нібито від його імені на підставі договору доручення, але він жодного договору доручення на продаж автомобіля з відповідачем не укладав. Зауважує, що між сторонами існували виключно відносини представництва. Посилаючись на те, що відповідач безпідставно набув грошові кошти за проданий належний йому автомобіль, просив на підставі ст. 1212 ЦК України стягнути з відповідача на його користь 1 311 214 грн. 83 коп. Крім того, за період з 08.04.2017 по 27.12.2017 відповідно до ст. 625 ЦК України просив стягнути з відповідача на його користь 3% річних у розмірі 28 481 грн. 57 коп. та інфляційні у розмірі 95 718 грн. 62 коп. У подальшому позивач подав заяву про зміну підстав позову, у якій зазначив, що договір купівлі-продажу був укладений від його імені [PERSON] , останній отримав грошові кошти за продаж автомобіля, які він був зобов`язаний передати йому у зв`язку з виконанням доручення. Він неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути йому кошти за проданий автомобіль, однак, той відмовився повернути кошти. Про свої дії щодо продажу автомобіля відповідач його не повідомив. Відповідно до ст. 1006 ЦК України повірений зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане, у зв`язку з виконанням доручення. Оскільки свої обов`язки за договором доручення відповідач не виконав, позивач просив стягнути з останнього на його користь 1 311 214 грн. 83 коп. грошових коштів за автомобіль та 3% річних у розмірі 28 481 грн. 57 коп. й інфляційні у розмірі 95 718 грн. 62 коп. Крім того, позивач просив вирішити питання про стягнення на його користь з відповідача суми сплаченого судового збору. У відзиві на позовну заяву відповідач, заперечуючи проти позову, вказав наступне. Він діяв від імені позивача на підставі чинної довіреності, а тому відносини представництва були посвідчені належним чином. Довіреності, наданої позивачем, було достатньо для укладення ним договору купівлі-продажу транспортного засобу від імені позивача та одержання грошових коштів, а тому твердження про безпідставність отримання грошових коштів є необґрунтованим. Договірний характери спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 ЦК України, в тому числі, зобов`язанням повернути майно позивачу. У довіреності не встановлено строк на виконання обов`язку передати грошові кошти позивачу, а тому підстав для задоволення позову немає. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ним направлялася вимога до нього про повернення грошових коштів, а тому строк виконання зобов`язання не був пропущений. Крім того, позивачем не було надано до суду будь-яких доказів того, що відповідачем були отримані грошові кошти за договором купівлі-продажу автомобіля, який було додано позивачем до позовної заяви. Посилаючись на зазначені обставини, відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У подальшому відповідач подав відзив на заяву про зміну підстав позову, у якому вказав, що у матеріалах справі відсутні докази на підтвердження права власності [PERSON] на спірний автомобіль, як не доведено і той факт, що автомобіль було передано відповідачу у день нотаріального посвідчення довіреності. Крім того, наданий позивачем до уточненої позовної заяви договір купівлі-продажу транспортного засобу є неналежним і недопустимим доказом, адже він змістовно відрізняється від того договору, який він долучав до первісної позовної заяви. Звертає увагу, що факт передачі грошових коштів за договором мав бути оформлений актом прийому-передачі. Проте, такий документ відсутній, а відтак позивач не довів отримання відповідачем коштів за продаж автомобіля. На підставі вищевикладеного, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце його проведення був повідомлений належним чином. Суд, відповідно до ст. 223 ЦПК України, ухвалив розглядати справу за відсутності [PERSON] , оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Судом установлено, що 03.04.2009 [PERSON] було на видано довіреність, відповідно до якої він уповноважив [PERSON] , [PERSON] експлуатувати та розпоряджатися (продати, обміняти, заставляти, здавати в оренду тощо) належним йому на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого УДАІ ГУ МВС У країни в м. Києві, автомобілем марки MERCEDES-BENZ S 55 AMG L, 2004 року, колір - чорний, шасі (кузов, рама, коляска) № [NUMBER] , тип ТЗ - ЛЕГКОВИЙ СЕДАН, реєстраційний № [NUMBER] . Для цього він надав їм право представляти його інтереси в органах нотаріату, в органах податкової у відповідних органах ДАІ в будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з усіх без винятку питань, пов`язаних з експлуатацією та відчуженням автомобіля, страхуванням автомобіля (в тому числі здійснювати страхові платежі та отримувати страхові відшкодування), його переобладнанням (зміна типу і моделі автомобіля, кольору, заміна двигуна, кузова, інших деталей), ремонтом, проходженням техогляду; визначати на власний розсуд місце стоянки автомобіля, отримувати тимчасовий технічний паспорт (талон), управляти, експлуатувати, в тому числі керувати, зняти автомобіль з обліку, якщо в тому буде потреба, одержувати державні реєстраційні номери в разі втрати, подавати та одержувати необхідні довідки та документи, включаючи заяви, дублікат свідоцтва про реєстрацію в разі його втрати, підписувати договори цивільно-правового характеру щодо продажу, розпорядження та користування автомобілем, договір застави, укладати та підписувати договір оренди автомобіля, самостійно визначати суму договору оренди, одержувати належні йому в результаті укладених угод гроші, у випадку спричинення автомобілю пошкодження іншими особами в результаті дорожньо-транспортної пригоди, чи заподіяну шкоду повіреною особою іншими транспортним засобом під час керування автомобілем, як джерелом підвищеної небезпеки, укладати якщо в тому буде необхідність, від його імені угоди про відшкодування заподіяної шкоди, одержувати та сплачувати по таким угодам грошові суми у розмірах згідно із калькуляціями або за домовленістю, сплачувати транспортні податки та збори, а також виконувати всі інші дії, пов`язані з виконанням цієї довіреності. Довіреність видана строком на п`ятдесят років з правом передоручення та з правом використання автомобіля за кордоном та дійсна до третього квітня дві тисячі п`ятдесят дев`ятого року (а.с. 10). Обґрунтовуючи позов, [PERSON] вказав на те, що відповідач реалізував належний йому автомобіль, однак грошові кошти, отримані внаслідок продажу автомобіля відповідач позивачу не передав, пославшись при цьому на невиконання відповідачем умов договору дорученння. Статтею 1000 ЦК України передбачено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (ст. 1003 ЦК України). Статтею 1006 ЦК України передбачено, що повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Частиною 1 ст. 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. У порушення зазначених вимог чинного законодавства позивачем договору доручення суду не налано. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). На обґрунтування позовних вимог позивачем було надано два договори купівлі-продажу автомобіля марки MERCEDES-BENZ S 55 AMG L, 2004 року, колір - чорний, шасі (кузов, рама, коляска) № [NUMBER] , тип ТЗ - ЛЕГКОВИЙ СЕДАН, реєстраційний № [NUMBER] , які відрізніться за датою укладення та змістом. Відповідно до листа Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України від 07.03.2019 №31/26-137аз (а.с. 138-139) працівником сервісного центру у договорі купівлі-продажу № 8044/2017/409912 від 08.04.2017 було помилково невірно зазначено вартість автомобіля, у зв`язку з чим, було зроблено виправлення у вигляді допису вручну та завірено печаткою. Станом на 08.04.2017 середньо-ринковою вартістю автомобіля була сума у розмірі 1 311 214 грн. 83 коп., за домовленістю сторін у договорі була вказана саме ця сума. Щодо розбіжності у змісті договору, то після повторного звернення до ТСЦ 24.03.18 [PERSON] щодо отримання копії договору йому видали копію договору за типовою формою, яка діяла на дату 24.03.2018, яка не співпадає з типовою формою, яка діяла на дату укладення угоди 08.04.2017. Таким чином, оригіналу договору відповідає копія, яка була отримана виготовлена вперше у грудні 2018 року. Відповідно до договору купівлі-продажу від 08.04.17 (а.с. 140-141), укладеного між [PERSON] (продавець) в особі [PERSON] та [PERSON] (покупець) на умовах даного договору продавець зобов`язується передати у власність покупцеві автомобіля марки MERCEDES-BENZ S 55 AMG L, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , н.з. [NUMBER] (п. 1 договору). Відповідно до п. 2.1. зазначеного договору передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна та оформляється актом приймання-передачі у двох примірниках, які підписуються сторонами. Згідно з п. 3.1. договору за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає «131 121 483 грн.», прописом зазначено «сто тридцять один мільйон сто двадцять одна тисяча чотириста вісімдесят три гривні 00 копійок». Водночас, прописом від руки вказано іншу суму: «1 311 214 грн. 83 коп.» і прописом від руки вказано «один мільйон триста одинадцять тисяч двісті чотирнадцять грн. 83 коп.». Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України докази повинні бути належними, достовірними та достатніми. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ураховуючи розбіжність в договорі щодо ціни транспортного засобу, відсутності акту приймання-передачі, передбаченого п. 2 договору, та не надання позивачем доказів того, що транспортний засіб було реалізовано саме за ціною 1 311 214 грн. 83 коп., а також не підтвердження факту отримання відповідачем зазначеної суми, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволенню позову в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1 311 214 грн. 83 коп., оскільки доказів останнім на підтвердження своїх позовних вимог не надано. Оскільки позов в частині стягнення 1 311 214 грн. 83 коп. задоволенню не підлягає, а тому позов в частині стягнення 3% річних та інфляційних відповідно до ст. 625 ЦК України, також, не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed