Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-23 00:00:00

14 березня 2023 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому зазначили, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] належало на праві власності колгоспному двору. Головою вказаного двору був їхній батько [PERSON] , а позивачі та відповідачі були його членами. Оскільки членами колгоспного двору включаючи його голову було п`ять осіб то кожному з них належить по 1/5 частці в його майні. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 05 жовтня 2022 року встановлено факт належності [PERSON] , який помер [INFO] «Свидетельства о праве личной собственности на домовладение» від 19.04.1989 року, виданого на « [PERSON] » та визнано право власності за [PERSON] на 1/5 частину, а за [PERSON] на 2/5 частини (з урахуванням частини [PERSON] ) житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, право [PERSON] та [PERSON] на належні їм частки у вище згадуваному домоволодінні залишилися не визнаними. В зв`язку з цим, позивачі звернулися до суду з даним позовом, в якому просять визнати за кожним із них право власності на 1/5 частину спірного нерухомого майна. Ухвалою суду від 10.04.2023р. відкрито загальне провадження у справі та витребувано з Обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» матеріали інвентаризаційної справи відносно нерухомого майна: житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання [PERSON] та [PERSON] не з`явилися. 23.05.2023р. представник позивачів [PERSON] подала до суду письмове клопотання, в якому просила розглянути справу без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання також не з`явилися. 27.07.2023р. до суду надійшла заява [PERSON] , в якій вона просила розглядати справу за її відсутності, оскільки за станом здоров`я, вона не має можливості приймати участь в розгляді справи. Позовні вимоги визнає та не заперечує проти їхнього задоволення. Відповідач [PERSON] 09.05.2023р. також подала до суду заяву, в якій вказала про визнання нею позову та просила розглянути справу у її відсутність. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає за можливе їх задовольнити, виходячи з наступного. Зі «Свидетельства о праве личной собственности на домовладение» від 19.04.1989 року слідує, що домоволодіння, яке складається з житлового будинку, службових будівель і споруд, розміщених в [ADDRESS] дійсно належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] . Відповідно до листа голови Коршівської сільської ради за № 275/02-25 від 06.03.2023р. вбачається, що згідно записів в погосподарській книзі за №1 за 1986-1990рр. с. Коршів, Коломийського району, Івано-Франківської області власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS] , був [PERSON] . Тип господарського двору - колгоспний. Станом на 01.07.1990р. проживали: голова господарства - [PERSON] , його дружина - [PERSON] , донька - [PERSON] , син - [PERSON] , син - [PERSON] . Родинні відносини [PERSON] та [PERSON] з [PERSON] та [PERSON] , як синів та їхніх батьків також підтверджується свідоцтвами про народження позивачів серії [NUMBER] та серії [NUMBER] . Згідно даних технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого станом на 05.05.2022р. та виписки з інвентаризаційних матеріалів вбачається, що домоволодіння по [ADDRESS] складається з: житлового будинку літ «А» загальною площею 70,2 кв.м., житловою - 47,0 кв.м., літньої кухні літ. «Б», комори літ. «В», навісу літ. «Г», стайні літ. «Д», навісу літ. «Ж», криниці №1, огорожі 2-3. Матеріали інвентаризаційної справи №241 на будинковолодіння за адресою [ADDRESS] свідчать, що до складу його об`єктів самовільні будівлі та споруди не входять. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Коршівської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, [PERSON] помер [INFO] . Отже, письмовими доказами було підтверджено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] , належав до майна колгоспного двору. Після смерті голови двору [PERSON] , між іншими його членами виникли спори щодо частки кожного із них в даному нерухомому майні. В зв`язку з даними обставинами, суд при розгляді цієї справи враховує, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Згідно із частиною другою статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент. Колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 308/3775/14-ц. Частиною першою статті 112 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 688/21/17-ц. Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц. У справі №346/3388/22 Коломийський міськрайонний суд ухвалив рішення, яким позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту належності правовстановлюючого документа та визнання права власності задовольнив частково. Встановив факт належності [PERSON] , який помер [INFO] «Свидетельства о праве личной собственности на домовладение» від 19.04.1989р., виданого на ім`я « [PERSON] ». Визнав за [PERSON] право власності на 2/5 частини, а за [PERSON] право власності на 1/5 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який складається з житлового будинку літера «А», загальною площею 70,2 кв.м., житловою площею 47 кв.м., літньої кухні літера «Б», комори літера «В», навісу літера «Г», стайні літера «Д», навісу літера «Ж», криниці №1, огорожі №2-3. Задовольняючи частково позовні вимоги суд виходив з того, що станом на 01.07.1990 року учасниками колгоспного двору, окрім [PERSON] , який являвся і головою останнього, були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а тому частки останніх у спільній сумісній власності на будинковолодіння [ADDRESS] були рівними і становили по 1/5 частини у кожного. Після смерті [PERSON] до складу спадщини ввійшла належна йому 1/5 частка вказаного домоволодіння, на половину частини якої [PERSON] має право, як дружина у спільному майні подружжя, другу половину від 1/5 частини [PERSON] має успадкувати за законом, як єдиний спадкоємець, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] . Ані позивач [PERSON] , ані відповідачу [PERSON] та [PERSON] права на спадування після смерті батька [PERSON] не набули, оскільки зареєстровані з ним на день смерті не були та відповідні заяви про прийняття спадщини не подавали. Крім цього, суд, у своєму рішенні виснував, що [PERSON] та [PERSON] станом на 15.04.1991 року не втратили право на свою частку у колгоспному дворі, оскільки на момент припинення його існування проживали у спірному будинковолодінні і були там зареєстровані. Та обставина, що [PERSON] був знятий з реєстрації в 1997 році,а [PERSON] - в 2013 році не свідчить про їх відмову або втрату частки у колгоспному дворі, оскільки з 1991 року питання регулювання права власності було передбачено нормами Закону України «Про власність», а з 2004 року положеннями Цивільного кодексу України, проте ані перший, ані другий не містять положень про можливість відмови від своєї частки у колгоспному дворі. За правилами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин (Постанова ВС від 18.05.2020 № 522/13192/15-цс). Отже, наявність у [PERSON] та [PERSON] права власності по 1/5 частці у домоволодінні по [ADDRESS] , як колишніх членів колгоспного двору було встановлено в рішенні суду при розгляді позову [PERSON] та [PERSON] , яке набрало законної сили, а тому дана обставина має преюдиціальне значення для вирішення даного спору і додатковому доказуванню не підлягає. При цьому, суд вважає за необхідне вказати, що досліджуючи письмові докази в даній справі, дійшов тих же висновків щодо належності позивачам по 1/5 частці у спірному нерухомому майні. Підставою звернення до суду [PERSON] та [PERSON] стала неможливість реєстрації права власності на належні їм в домоволодінні частки через відсутність правовстановлюючого документу, оскільки в «Свидетельстве о праве личной собственности на домовладение» від 19.04.1989 року вказано, що нерухомість належить саме колгоспному двору, головою якого був батько позивачів [PERSON] . У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту. В даній справі судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] були членами колгоспного двору, а тому являються учасниками спільної сумісної власності на все майно двору, частка яких становить по 1/5, що відповідає положенням статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року та роз`ясненням, наданим в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачі у передбачений законом спосіб набули право власності на частку об`єкта нерухомості і їхнє право підлягає захисту відповідно до положень ст.. 392 ЦК України, а тому позов слід задовольнити в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved