Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ДП «Селидіввугілля» про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] перебував у трудових правовідносинах з ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта «1-3 Новогродівська» з 01.11.2013 року по 16.03.1922 року. Під час роботи отримав професійне захворювання, у зв`язку з яким 22.11.2022 року висновком МСЕК йому вперше була встановлена втрата професійної працездатності 40%. Пошкодженням здоров`я позивачу завдано тяжкі фізичні та моральні страждання, було змінено його звичний уклад життя. З наведених підстав позивач просить стягнути моральну шкоду з відповідача 83720,00 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 03.03.2023 року провадження у зазначеній цивільній справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до судового засідання. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просить розглянути справу в його відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що заперечує проти позову у повному обсязі, виходячи з наступного. Згідно пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, далі - постанова Пленуму ВСУ № 4), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 постанови Пленуму ВСУ № 4 передбачено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягає наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. З вищенаведеного вбачається, що при зверненні до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач повинен довести факт заподіяння моральних страждань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, яким чином порушено його нормальні життєві зв`язки та надати вичерпні докази, якими це підтверджено. Дане положення повністю відповідає статті 81 ЦПК України, яка передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Отже, до юридичних фактів, які має довести позивач у даній категорії справ, зокрема, належить доведення факту завдання моральної шкоди та її розміру. Проте, позивачем не надано до суду жодних доказів спричинення йому моральних страждань, порушення його звичного укладу житті, погіршення взаємин з близькими людьми або інших негативних наслідків, як зазначено в позові. Довідка МСЕК серії 12 ААА № 091026 та Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 06.10.2022 року, на які позивач посилається як на єдину підставу своїх вимог, підтверджують лише факт виникнення професійного захворювання, але ніяким чином не можуть бути доказами заподіяння позивачу моральної шкоди. Згідно висновку МСЕК та документів, що містяться в матеріалах справи, не вбачається, що комісією було встановлено спричинення моральної шкоди позивачу, а тому, не може бути підставою для відшкодування йому такої шкоди. Ступень моральної шкоди та встановлення факту моральної шкоди повинно підтверджуватися висновками медичних установ, адже сама по собі наявність професійного захворювання не завжди призводе до моральних страждань. Висновком та підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу або лікарсько-консультаційної чи медико-експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті професійного захворювання, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого. При цьому, такі висновки слід розглядати в комплексі з іншими документами і наявними відомостями про потерпілого. Акти розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання та висновок МСЕК про встановлення позивачу ступеня втрати працездатності 40% є підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому тільки матеріальної шкоди та отримання страхових виплат, але не є правовим або медичним доказом підтвердження факту заподіяння моральної шкоди. У даних документах відсутні висновки про стрес, депресію, переживання, або інші негативні фактори моральної шкоди, на які вказує позивач, внаслідок професійного захворювання. Таким чином, відповідно до статтей 12, 81 ЦПК України, саме на позивача покладений обов`язок доведення правомірності своїх вимог та надання необхідних доказів. Позивачем, згідно матеріалів справи, до суду не було надано жодного документального доказу у підтвердження й обґрунтування його вимог, зазначених у позовній заяві, що могли дозволити зробити висновок про заподіяння йому моральних страждань. Крім того, наведений позивачем розрахунок суми моральної шкоди - 83 720,00 грн., відповідач вважає таким, що не відповідає принципам розумності та співмірності. Позивач укладаючи з відповідачем трудовий договір, відповідно до статті 29 Кодексу законів про працю України, був повідомлений та ознайомлений під розпис про його права і обов`язки, про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, а також ознайомлений про його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. При цьому, позивач свідомо приймав запропоновані умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров`я і його наслідки. До того ж, за період праці на підприємстві відповідача до дня звільнення, від позивача не надходило жодних скарг щодо погіршення його стану здоров`я внаслідок умов праці, та під час проходження обов`язкових періодичних медичних оглядів, він був визнаний придатним до праці у підземних умовах. Тобто, відповідач не приховував важкість та шкідливість технологічного процесу, технологію виробництва не порушував, а тому протиправних дій відносно позивача, які б знаходились в причинному зв`язку з отриманими ним травмами - не вчиняв, а за таких обставин не може нести відповідальність у вигляді моральної шкоди і за цієї підстави. Разом з цим, з метою попередження виробничого травматизму та розвитку професійних захворювань у працівників ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля», на виконання вимог статті 13 Закону України «Про охорону праці», на підприємстві створюються на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечується додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Впроваджуються прогресивні технології, засоби механізації та автоматизації виробництва, позитивний досвід з охорони праці. Забезпечується усунення причин, що призводять до нещасних випадків, професійних захворювань, здійснюються профілактичні заходи, визначені комісіями за підсумками розслідування цих причин, а також організовується пропаганда безпечних методів праці та співробітництво з працівниками у галузі охорони праці. Пунктом 4.12.1. Наказу МОЗ України від 27.12.2001 року №528 «Про затвердження Гігієнічної класифікації праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу» передбачено, що в тому разі якщо на робочому місці фактичні значення рівнів шкідливих факторів знаходяться в границях оптимальних або допустимих рівнів, умови праці на цьому робочому місці відповідають гігієнічним вимогам і відносяться відповідно до 1 або 2 класу. Якщо рівень хоча б одного фактора перевищує допустиму величину, то умови праці на такому робочому місці, залежно від величини перевищення та відповідно до цих гігієнічних критеріїв, як по окремому фактору, так і при їх поєднаній дії можуть бути віднесені до 1-4 ступеня 3 класу шкідливих або 4 класу небезпечних умов праці. В свою чергу, пункт 1.6. цього наказу передбачає, що робота в умовах перевищення гігієнічних нормативів може бути дозволена тільки при застосуванні засобів колективного та індивідуального захисту і скороченні часу дії шкідливих виробничих факторів (захист часом). Тобто, робота у шкідливих умовах праці з перевищенням гігієнічних нормативів законодавчо дозволяється та наявність шкідливих умов праці є об`єктивним явищем, у зв`язку з яким законодавством встановлюються пільги щодо пенсійного забезпечення для професій, визначених постановою КМУ від 24.06.2016 року № 461 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах». Відповідно до цієї постанови усі робітники зайняті на підземних роботах повний робочий день мають право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до Списку №1. Крім того, згідно статті 14 Закону України «Про охорону праці», працівник зобов`язаний: - дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства; - знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту; - проходити у встановленому законодавством порядку попередні та періодичні медичні огляди. Працівник несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Таким чином, за роки праці у шкідливих умовах праці позивач з метою отримання більшої заробітної плати та більш тривалої відпустки відносно інших професій, а також з метою виходу на пенсію на пільгових умовах, свідомо та з власної волі виконував дану роботу, під час якої допускав порушення норм з охорони праці, що і призвело до втрати його здоров`я. При цьому, жодних заяв про відмову від дорученої роботи у зв`язку з небезпекою для здоров`я або розірвання трудового договору за власним бажанням у зв`язку з невиконанням підприємством законодавства про охорону праці від позивача не надходило. За таких обставин, відповідальність за виникнення та розвиток професійного захворювання у позивача лежить безпосередньо на ньому. В судових рішеннях Верховного Суду України неодноразово наводились висновки, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: - наявність моральної шкоди; - протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; - наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди. Тобто, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Такі висновки, зокрема, наведені у наступних постановах Верховного Суду України, повний текст яких знаходяться у Єдиному державному реєстрі судових рішень України: - від 04.06.2018р. у справі №333/4565/17, провадження №61-12753св18; - від 04.07.2018р. у справі №317/4990/16-ц, провадження №61-16818св18; - від 01.08.2018р. у справі №333/6317/16-ц, провадження №61-18248св18; - від 15.08.2018р. у справі №333/5610/16-ц, провадження №61-18203св18; - від 05.09.2018р. у справі №333/5920/16-ц, провадження №61-19317св18; - від 05.09.2018р. у справі №233/4415/16-ц, провадження №61-12630св18; - від 13.02.2019р. у справі №755/18455/17, провадження №61-39253св18. Враховуючи викладене вище, фактично відсутні сукупні складові, які визначають можливість настання цивільно-правової відповідальності Відповідача у даній справі. Європейським судом з прав людини, в рішенні «Брумереску проти Румунії» визначено, що принцип правової визначеності є одним із фундаментальних аспектів верховенства права. Для того, щоб судове тлумачення відповідало вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно щоб судові рішення були розумно передбачуваними. На підставі вищевикладеного, просять у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи, законодавство, що регулює дані правовідносини, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] перебував у трудових правовідносинах з відповідачем, працюючи з 11.11.2013 року по 16.03.1922 року в ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська», звільнений 16.03.2022 року за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується наданою копією трудової книжки серії [NUMBER] від 22.05.1999 року. Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 06.10.2022 року за формою П-4, були встановлені професійні захворювання [PERSON] за діагнозом - основний: пневмоконіоз(t/t, 1/1), ЛН -І-ІІ ст..(один-два).(J 60); супутній: Пресбіопія(Н 52.4). Початкова катаракта(Н 25.0)ю Висівковоподібний лишай(В35). Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з легким ступенем пониження слуху(ІІ ст..) (Н 90.3). Професійне захворювання(отруєння) виникло за таких обставин: систематичне виконання робіт з перевищенням допустимих значень показників факторів виробничого середовища та трудового процесу, що підтверджується висновками атестації з умов праці робочого місця: гірника з ремонту гірничих виробок, гірника підземного, гірничого майстра. У зв`язку з недосконалістю технологічного процесу(зокрема, через неможливість застосування засобів малої механізації на усіх ланках технологічного процесу, неможливість механізації та автоматизації певних видів робіт, що б унеможливлювало б або зводило б до мінімуму важку ручну працю, генерацію виробничого шуму під час роботи технологічного устаткування), у зв`язку з недостатньою забезпеченістю засобами індивідуального захисту(протирадикулітні пояси, засоби захисту органу слуху), [PERSON] виконував роботи в умовах вимушеної робочої пози і значних фізичних навантажень, що перевищували параметри, в умовах впливу виробничого шуму, еквівалентний рівень якого перевищував гранично допустимий. Причина виникнення хронічного професійного захворювання(отруєння) тривала робота в умовах запиленості повітря робочої зони, яка перевищувала санітарно-гігієничні нормативи. Загальний стаж - 27 років 10 місяців 09 днів; у ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» - 10 років 11 місяців 08 днів; у даній професії - прохідник підземний 5р. з повним робочим днем у ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» - 02 роки 15 днів, за професією гргв - 07 місяців 19 днів; за професією - гірник підземний -11 місяців 16 днів; гірничий майстер підземний - 07 років 03 місяця 18 днів. Відповідно до довідок серії 12 ААА № 091026 від 22.11.2022 року та серії 12ААВ № 781645 від 22.11.2022 року, виданих МСЕК, [PERSON] первинно встановлена ІІІ група інвалідності по професійному захворюванню, з встановленням втрати професійної працездатності, яка у сукупності складає 40% з 21.11.2022 року безстроково. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із пошкодженням здоров`я. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно з вимогами ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування працівникові моральної шкоди покладено на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно з ч. 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно з п.4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. №1-9 рп/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. У випадку втрати потерпілим працездатності він зазнає значно більше моральної шкоди, ніж яка заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Рішенням Конституційного Суду України № 20-пр/2008 від 08 жовтня 2008 року обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди громадянам, які постраждали на підприємствах внаслідок виробничої травми чи професійного захворювання, покладено на підприємства, з чиєї вини відбулися відповідні події. Таким чином, саме на відповідача покладено обов`язок відшкодувати працівнику моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому шкоди. Відповідно до ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно - побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виникненню професійних захворювань працівників. При встановлених обставинах, оцінюючи надані в силу ст. 13,81 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач отримав хронічне професійне захворювання, у зв`язку з тривалим перебування у трудових відносинах з відповідачем, при наявності шкідливих умов праці, що було встановлено актом розслідування причин виникнення хронічного захворювання від 06.10.2022 року, що в свою чергу заподіює йому моральні страждання, в результаті чого він змушений докладати додаткових зусиль для нормального життя. Втрата працездатності та отримання інвалідності призвели до порушення звичайного ритму життя позивача, постійного знаходження на лікуванні. До теперішнього часу він відчуває негативні наслідки професійного захворювання, а саме: фізичний біль, переживання, погіршились взаємини з близькими, порушений звичний уклад життя. Зазначені обставини приводять суд до переконання, що моральна шкода позивачу дійсно заподіяна. З урахуванням конституційної значимості здоров`я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від народження й охороняється державою, суд вважає що заявлена позивачем вимога обґрунтована. Суд звертає увагу, що відповідно до діючого законодавства втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров`я потерпілого погіршено. Викладене є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди відповідачем. При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань внаслідок нещасного випадку, ступень вини відповідача, стан здоров`я позивача, важкість змушених змін у його життєвих і виробничих зв`язках, неможливість їх поновлення, те, що позивач постійно відчуває хворобливі відчуття, має потребу в медикаментозному лікуванні. Задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача 83720,00 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, суд не находить можливим, оскільки така грошова сума не відповідає глибині моральних та фізичних страждань позивача. З огляду на наведене, враховуючи надані позивачем докази, процент втрати професійної працездатності, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд вважає за необхідним визначити розмір моральної шкоди завдану внаслідок отримання позивачем професійного захворювання у розмірі 40 000 грн. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. На підставі п. 2 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача по справі підлягає стягненню судовий збір на користь держави (оскільки позивач на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати за подання позову до суду) пропорційно до задоволеної частини вимог в розмірі 512 грн. 97 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial