Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

20.01.2023 до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Ухвалою від 31.01.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою від 21.02.2023 роз`єднано позовні вимоги, виділивши вимогу про розірвання шлюбу в самостійне провадження. Таким чином, представник позивача просить розірвати шлюб, зареєстрований 26.02.2016 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 246 та після розірвання шлюбу малолітню [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з матір`ю. Позов обґрунтовано тим, що у подружжя встрачене почуття любові один до одного, зникло взаєморозуміння та взаємопідтримка. Фактично шлюбні відносини припинені з жовтня 2021 року, тривалий час сторони проживають окремо один від одного, не ведуть спільне господарство. Відновити шлюбні відносини та примиритись, на думку позивача, неможливо, а подальше перебування в шлюбі суперечить її інтересам. Також, представник позивача зазначає, що спільна дитина проживає з матір`ю, спору між батьками щодо місця проживання дитини немає, а тому, посилаючи на постанову Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №200/952/18, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Також просила стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 5 500 грн. Відповідач заперечував проти задоволення позову, у відзиві вказав, що через нову посаду у 2021 році за погодженням із дружиною відбув на роботу до м. Черкаси, проте регулярно приїжджав до м. Києва до своєї родини. Через військові дії зустрічатись регулярно не вдавалось, проте відповідач стверджує, що постійно турбувався про дружину та доньку, матеріально забезпечував та не вважав, що загроза розірвання шлюбу між ними взагалі існує поки не отримав позовну заяву про розірвання шлюбу. Вказав, що любить свою дружину та доньку, бажає зберегти шлюб, вважає сім`ю найбільшою цінністю та просив надати подружжю строк для примирення. Ухвалою від 21.03.2023 надано сторонам строк для примирення до 23.05.2023. В судове засідання 23.05.2023 позивач та її представник не з`явилися, від представника позивача надійшла заява з проханням провести розгляд справи без участі позивача та її представника. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Судом на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Щодо вимоги позивача про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, який зареєстровано 26.02.2016 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 246 /а.с.11/. Згідно ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушення до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотні значення. З`ясувавши фактичні взаємовідносини подружжя, обставини, викладені у позові, наполегливе бажання позивача протягом усього строку розгляду справи розірвати шлюб, суд вважає, що немає підстав для подальшого вжиття заходів для примирення подружжя, спільне життя подружжя та подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, що має істотне значення, тому шлюб необхідно розірвати. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СКУ суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам хоча б одного з них. З огляду на це суд вважає, позовні вимоги про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого 26.02.2016 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 246 підлягають задоволенню. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо вимоги позивача про залишення проживання дитини - доньки [PERSON] , [INFO] , - разом з нею після розірвання шлюбу. Суд вважає, що зазначена вимога підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав. Із позовної заяви та матеріалів цивільної справи вбачається, що [PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. При цьому, однією із заявлених вимог є вимога про залишення проживання дитини разом з нею після розірвання шлюбу, в обґрунтування якої позивачка посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18, де Суд вказав, що за загальним правилом, за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Із наведеними доводами суд не погоджується, оскільки процесуальним законодавством суд не наділений такими повноваженнями. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частинами 4, 5 ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Вказані норми процесуального і матеріального права свідчать про те, що суд захищає невизнані, оспорювані або порушені права і свободи фізичних осіб у спосіб, визначений або законом, або договором. Як випливає зі змісту положень Сімейного кодексу України, одним із способів захисту є визначення місця проживання дитини, якою в контексті цієї справи, по суті, є вимога позивачки про залишення проживання дитини разом з нею після розірвання шлюбу, оскільки, вирішуючи відповідне питання, суд фактично зобов`язаний з`ясувати ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Без з`ясування зазначених обставин суд не вправі вирішувати питання про залишення проживання дитини разом з позивачкою, тобто, фактично вирішувати питання про визначення місця проживання дитини. Стосовно доводів позивача про відсутність спору про місце проживання дитини, у зв`язку з чим на її думку необхідно застосувати зазначену вище правову позицію Верховного Суду, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Таким чином, зі зверненням особи до суду з метою захисту своїх прав у порядку позовного провадження наявність спору презюмується і лише в процесі судового розгляду можливо достовірно вирішити питання про наявність або відсутність спору між учасниками справи, у зв`язку з цим, суд відхиляє зазначені доводи через необґрунтованість. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат. Представником позивача - адвокатом Сєришевою О.С. - 21.03.2023 до суду подано клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 500 грн /а.с.41-55/. Клопотання обґрунтоване тим, що позивачем здійснено оплату витрат на професійну правничу допомогу, що є судовими витратами. Вказані витрати підтверджуються копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю адвоката Сєришевої О.С., копією договору про надання правової допомоги б/н від 17.01.2023 (долі - Договір), копією додаткової угоди №1 до Договору (долі - Додаткова угода), копією акту прийому-передачі наданих послуг до Договору (далі - Акт), копією платіжного доручення, які долучені представником позивача до клопотання. Частиною 1 ст. 133 ЦПК встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову - на позивача. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Одним з основних принципів цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У разі недотримання вимог ч. 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідач не скористався правом надати клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, стороною документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, тому у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Враховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з вимог розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку, що зазначені заявником витрати на правничу допомогу в розмірі 5 500 грн не є завищеними, є реальним та розумним, а відтак підлягають відшкодуванню. Крім того, з відповідача на корсить позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 073,60 грн, сплачений нею при поданні позову /а.с.16/.

Outcome: approved