Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 06.10.2021 задоволено вимоги [PERSON] та визнано таким, що не підлягають виконанню виконавчий напис вчинений 25.04.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною, зареєстрований в реєстрі за № 2572, про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості в розмірі 46840,37 грн, та виконавчий напис вчинений 27.07.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем, зареєстрований в реєстрі за №10220, про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованості в розмірі 174163, 31 грн. Представник позивача [PERSON] - Губарєва М.О. звернулася до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення по справі щодо стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «ПУМБ» на користь [PERSON] витрат на правову допомогу в розмірі 20430,00 грн. У судове засідання сторони по справі не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, направили до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, проте у розумінні ч.4 ст.270 ЦПК України, їх неприбуття не перешкоджає розгляду даного питання. Представник АТ КБ «Приват Банк» направив до суду заперечення, відповідно до якого просить з урахуванням характеру спірних правовідносин, незначний ступінь складності справи, обсяг виконаних робіт адвокатом та час витрачений адвокатом, задовольнити вимоги заявника частково у розмірі 7 000 грн. Від представника АТ «Перший український міжнародний банк» надійшла заява, відповідно до якої просять відмовити про стягнення витрат на правову допомогу. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Заочним рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 06.10.2021 задоволено вимоги [PERSON] та визнано таким, що не підлягають виконанню виконавчий напис вчинений 25.04.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною, зареєстрований в реєстрі за № 2572, про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості в розмірі 46840,37 грн, та виконавчий напис вчинений 27.07.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем, зареєстрований в реєстрі за №10220, про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованості в розмірі 174163, 31 грн. Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 28.03.2023 заяву АТ КБ «ПриватБанк» про перегляд вищезазначеного заочного рішення залишено без задоволення. Так, при ухваленні судом вказаного рішення не було вирішення питання щодо розподілу судових витрат, а саме з витрат на правову доомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Судом встановлено, що рішенням суду по даній справі було задоволено вимоги позивача. Відповідно до ст.141 ч.2 п.3 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем у справі було понесено судові витрати на правничу допомогу у розмірі 20430 грн., що підтверджується актом про прийняття-передачі наданих послуг, договором №1034213 про надання правової допомоги, квитанцією на суму 20430 грн (т.1 а.с. 10- 16). Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу стороною повинен бути наданий розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також дані щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу. Тобто, законодавець пов`язує можливість відшкодування витрат на професійну правничу допомогу із здійсненням даних витрат стороною у справі. Верховний Суд у своїй Постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні накористь якої ухвалено судове рішення. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України, від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України від 30 березня 2004 року у справі Меріт проти України заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір є обґрунтованим. Позивачем та його представником Губарєвою М.О. на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу було надано розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу, квитанцію про сплату вказаних послуг, з вказаного розрахунку вбачається, що адвокатом на підготовку справи до розгялду було витрачено 18 годин, а отже реальна вартість послуг складає 20430 грн. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою. Однак, щодо наданих послуг, а саме: зустріч з клієнтом з метою з`ясування обставин справи та ознайомлення з матеріалами справи, аналіз актуальної судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах вартість 2270 грн та складання та направлення запитів, то суд не може достовірно встановити з наявних в матеріалах справи документів, що фактично такі послуги дійсно надавалися, оскільки не надано суду позивачем та його представником розрахунку часу витраченого на підготовку вказаних документів чи виконання послуги, а також не надано договору в якому визначено перелік дій, вчинених для збирання доказів. Враховуючи викладене, складність справи, яка не є складною, тривалість затраченого представником позивача часу, пропорційність витрат до предмету спору та обсягу фактично наданих послуг і результатів розгляду справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 141 ЦПК України, суд вважає достатнім розміром стягнення з відповідачів на користь позивача витрат понесених на правничу допомогу у розмірі 8000 грн по 4000 грн у кожного, а тому заява представника позивача підлягає частковому задоволенню. Такий розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу буде відповідати вказаним вище принципам співмірності та справедливості.

Outcome: approved