Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 04 червня 2022 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в розмірі 36\~000,00 грн., які зобов`язався повернути до 01 грудня 2022 року, про що було укладено договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького районного нотаріального округу Чернігівської області Ігнатовим Д.С. У зазначений у договорі час відповідач позичені грошові кошти не повернув. По закінченню строку для виплати [PERSON] боргового зобов`язання, [PERSON] неодноразово звертався до нього з проханням у добровільному порядку виконати зобов`язання. Проте, станом на теперішній час відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав та, у визначений строк, не повернув позивачеві позику, що змусило позикодавця звернутися до суду із відповідним позовом. Також, станом на день звернення позивача до суду із відповідним позовом відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання на 11 днів, то просить стягнути з відповідача на його користь 3% річних - 32,55 грн., та подвійну облікову ставку - 542,47 грн. Крім того, просить стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 22 грудня 2022 року дану справу передано на розгляд судді Фетісовій Н.В. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 грудня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого засідання на 03 лютого 2023 року. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03 лютого 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, яке було відкладено до 29 березня 2023 року. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 березня 2023 року в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Карпенка В.К. про об`єднання цивільних справ в одне провадження та про зупинення провадження у справі відмовлено. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 квітня 2023 року в задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] адвоката Карпенка В.К. про відвід головуючого судді Фетісової Н.В. у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу відмовлено. Позивач та представник позивача адвокат Зарічна Л.А. в судове засідання не з`явились, згідно поданої представником позивача заяви, просить проводити судове засідання без участі позивача та його представника. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити позовні вимоги. Відповідач та представник відповідача адвокат Карпенко В.К. в судове засідання не з`явились, згідно поданої представником відповідача заяви, просить провести судове засідання без участі відповідача та його представника. Повністю заперечують проти позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, розглянувши позов в межах заявлених вимог, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд доходить наступного висновку. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права. При вирішенні спору, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Судом встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, не повернув позику ні в установлений договором термін, ні в подальшому. Згідно п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ст. 545 Цивільного кодексу України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 02.07.2014 року у справі №6-79цс14, від 24.02.2016 року у справі № 6-50цс16, від 13.12.2017 року у справі за № 309/3458/14-ц, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. У постанові від 26.05.2021р. у справі №405/8280/19 Верховний Суд зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Судом встановлено, що 04 червня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького районного нотаріального округу Чернігівської області Ігнатовим Д.Є., зареєстрований в реєстрі за №902. Відповідно до п.1 вищезазначеного договору [PERSON] передав у власність, а [PERSON] отримав грошові кошти у сумі 36\~000,00 грн., що в еквіваленті, за згодою сторін по курсу 1 долар США 36,00 гривень складає 1\~000,00 дол. США. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору. Підписанням цього договору [PERSON] засвідчує факт отримання від [PERSON] суми позики в повному обсязі. Відповідно до п.2 вищезазначеного договору зазначену суму [PERSON] зобов`язується повернути [PERSON] в строк до 01 грудня 2022 року, за місцем його проживання або в іншому обумовленому сторонами місці, в національній валюті України готівкою, або за заявою [PERSON] в безготівковому порядку на його рахунок зазначений у заяві, в розмірі еквівалентному 1\~000,00 дол. США за курсом їх продажу АТ КБ «ПриватБанк» на момент повернення. Відповідно до п.5 вищезазначеного договору у разі, якщо [PERSON] не поверне позичені кошти у встановлений строк, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) відсотки річних від простроченої суми. Аналізуючи зміст правочину, суд приходить до висновку, що текст договору позики містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення певної грошової суми на користь позивача, також містить необхідні умови, зокрема, дату його складання (04.06.2022), отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі (36\~000 грн.) та зобов`язання щодо їх повернення (01.12.2022). Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Судом під час розгляду справи було встановлено, що при укладенні договору позики від 04 червня 2022 року між позивачем та відповідачем в письмовій формі були погоджені всі істотні умови такого договору, а саме: розмір позики, строк та умови її повернення. Таким чином вказаний договір позики вважається укладеними та підлягає виконанню. Крім того, суд також враховує, що згідно п.16 вищевказаного договору позики нотаріусом роз`яснено сторонам положення чинного законодавства щодо умов позики, чинність правочину, порядку укладання договору позики та його правові наслідки, у тому числі зміст статей 524-533, 545, 598-600, 604, 605, 610-625, 1046-1052 ЦК України, статей 65, 74 СК України. Отже, відповідно до змісту зазначеного договору позики від 04 червня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Прилуцького районного нотаріального округу Чернігівської області Ігнатовим Д.С., [PERSON] виконав зобов`язання перед відповідачем та передав грошові кошти [PERSON] , який взяв на себе зобов`язання щодо їх повернення не пізніше 01 грудня 2022 року. З матеріалів справи судом було встановлено, що зобов`язання [PERSON] в частині повернення грошових коштів за договором позики не були виконані. Таким чином, сума основного боргу відповідача перед позивачем за Договором позики становить 36\~000,00 грн., як було зазначено позивачем і вказану суму не було спростовано відповідачем. Так, у квітні 2023 року [PERSON] ввертався до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області з позовом до [PERSON] про визнання недійсним правочину. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16 травня 2023 року позовну заяву [PERSON] , представник позивача [PERSON] , до [PERSON] про визнання недійсним правочину залишено без розгляду за заявою позивача [PERSON] . Отже, відповідно до положень ст. 1051 ЦК України договір позики від 04 червня 2022 року у встановленому законодавством порядку не визнано недійсним. Верховний Суд звернув увагу, що сам факт підписання договору позики за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про укладення сторонами договору позики, на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовленої цим договором суми грошових коштів. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики від 04 червня 2022 року, а також те, що відповідач у визначені договором позики строки не повернув суму позики, вимоги позивача щодо повернення суми позики в сумі 36\~000 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості та індексу інфляції за період з 02.12.2022 по 12.12.2022, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно статті 526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. В силу\~вимог ст.\~625\~ЦК України\~боржник не\~звільняється від\~відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодування матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У статті 625\~ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі № 639/224/16-ц від 21.04.2021 року. В позовній заяві позивач просить стягнути 32 грн. 55 коп. - трьох відсотків річних від простроченої суми та 542 грн. 47 коп. штрафні санкції. Проте, суд враховує, що відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан, який триває по теперішній час. Відповідно до пункту 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Вказані положення набрали чинності 17.03.2022 року. Таким чином, наслідки невиконання цивільно-правових зобов`язань за договорами позики змінились. Зокрема, боржники за такими договорами звільняються від оплати штрафу, пені, трьох відсотків річних, інфляційних втрат та іншої відповідальності. Позовна заява подана до суду 22 грудня 2022 року, тобто в період воєнного стану та після того, як вказані положення набрали чинності. Тому, вимога позивача про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості та штрафних санкцій за період з 02.12.2022 по 12.12.2022 є безпідставною, оскільки не\~відповідають приписам\~пункту 18\~Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК Українита не підлягає до задоволення. Відповідно до положень ч.1 ст. 141 Ц ПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем до матеріалів справи долучено квитанцію від 14 грудня 2022 року про сплату судового збору за подання позовної заяви у сумі 992,40 грн. Враховуючи те, що позовну заяву задоволено частково, суд, відповідно до положень статті 141 ЦПК України, присуджує позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме з відповідача в сумі 976 грн. 82 коп. Відповідно до ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141\~ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial