Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-31 00:00:00

02 листопада 2022 року представник ДП «Миргородського лісового господарства» звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що ДП «Миргородського лісового господарства» на праві господарського відання належить багатоквартирний (три квартири) житловий будинок, розташований по [ADDRESS] . У квартирі [ADDRESS] зареєстровані проживаючими відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Реєстрація місця проживання відповідачів у вказаному житлі пов`язана з їх трудовою діяльністю у ДП «Миргородське лісове господарство», зокрема, [PERSON] перебував на посаді лісоруба 6 розряду Комишнянського лісництва та звільнений з роботи 01.09.2016 року за власним бажанням, а [PERSON] перебувала на посаді птахівниці Комишнянського лісництва та звільнена 09.11.2016 року у зв`язку зі скороченням чисельності працівників. З інформації, наданої виконавчим комітетом Комишнянської селищної ради, відповідні особи фактично не проживають у вказаному житлі. Енергоспоживання за відповідним житлом не здійснюється, протягом періоду з 01.01.2021 по 01.08.2022 року. На думку позивача, відповідне свідчить про факт тривалого непроживання відповідачів. Із заявою про продовження збереження житла відповідачі до наймодавця не зверталися. Тривале невикористання спірного житлового приміщення порушує права позивача, так як погіршує стан житлового приміщення. З огляду на це, прохав визнати відповідачів такими, що втратили проживання у спірному житлі. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 листопада 2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с.48). Представником відповідачів подано відзив в якому, зазначив, що відповідачі позов не визнають. Відповідачі проживають у спірному житлі з 1998 року. За користування цим житлом відповідачі власним коштом утримують відповідне приміщення, здійснюють періодичний ремонт майна та інші обов`язкові платежі, що свідчить про тривалий зв`язок зі спірною квартирою як із житлом. Іншого житла відповідачі не мають. Наразі в спірній квартирі не проживають з поважних причин, а саме через відсутність підходящої роботи за місцем розташування постійного житла та у зв`язку з умовами і характером роботи в м. Києві. Інтересу до спірного житла не втрачали, в ньому залишилися речі відповідачів меблі, посуд, телевізор, одяг, взуття, постільна білизна, та інші речі домашнього вжитку, проводять оплату квартирної плати за користування житлом, здійснюють заходи по прибиранню прибудинкової території: косіння трави, прибирання снігу. Прохав врахувати правові позиції Верховного Суду, наведені у постановах від 18.03.2020 справа № 449/601/18, від 08.12.2021 № 569/5435/16-ц, від 03.08.2022 справа № 553/907/19 з приводу правильного застосування ст.ст. 71,72 ЖК УРСР. Враховуючи вищенаведене, просив у задоволенні позову відмовити (а.с.60-66). Представником позивача подано відповідь на відзив, в якому він заперечив доводи відповідачів, вказавши, що в розумінні закону, для легітимного збереження за відповідачами права користування спірним житлом, тимчасова відсутність має бути тимчасовим явищем. Із заявами до позивача про продовження строку тимчасової відсутності відповідачі не зверталися. Вважає акт обстеження спірного житла, наданого відповідачами, таким що не свідчить про проживання людей у вказаному приміщенні, так як під час обстеження житла не було перевірено наявність одягу у шафах, продуктів харчування чи інших речей. Вказує, що сплачувана відповідачами орендна плата не свідчить про проживання відповідачів у житлі. Розмір квартплати безпідставно сплачується у розмірі, який визначався для працівників підприємства, в то час коли відповідачі такими вже не являються. Вважає, що доводи відповідачів про догляд за житловим приміщенням та прибудинковою територією недостовірними так як за вказаним помешканням не обліковувалося енергоспоживання. Наведену відповідачами судову практику не вважає належною, так як правовідносини, що аналізувалися ВС не є подібними з предметом даного спору (а.с.101-104). Представником відповідачів подано заперечення, в яких він зауважив, що про наявність спору між сторонами, з приводу тимчасової відсутності відповідачів за адресою спірного житла, стало відомо вже після відкриття провадження у вказаній справі. Тому відповідачі подали до суду заяву про збереження за ними житла з огляду на поважні причини. Розмір квартплати сплачується у розмірі встановленому КМУ. Позивач самовільно, в односторонньому порядку, встановив розмірі квартплати, де встановленні дискримінаційні положення (а.с.107-108). 20.04.2023 року за наслідками повторного автоматизованого розподілу справи, проведеного на підставі розпорядження керівника апарату Миргородського міськрайонного суду Полтавської області № 15 від 20.04.2023 року, головуючим у справі визначено суддю Городівського О.А. (а.с. 193-194). Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 27 квітня 2023 року залучено до участі у справі у якості правонаступника позивача ДП «Миргородське лісове господарство» Державне спеціалізоване господарство «Ліси України» (а.с.198). В судовому засіданні представник позивача, адвокат Батієнко Я.В. позовні вимоги підтримав та прохав їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, їх представник адвокат Педорич В.І. у задоволенні позову прохав відмовити, з підстав наведених у відзиві. Представник виконавчий комітет Комишнянської селищної ради в судове засідання не з`явився, до суду подав заяву в якій прохав розгляд справи провести у його відсутність . Представник Державного агентства лісових ресурсів в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомляв. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що починаючи з 1998 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] мають зареєстроване місце проживання у квартирі [ADDRESS] (а.с.58-59). Відповідний житловий будинок належить позивачу на праві господарського відання (а.с.8). Набуття відповідачами [PERSON] та [PERSON] права користування відповідним житловим приміщенням, обумовлено з їх трудовою діяльністю у ДП «Миргородське лісове господарство» (та підприємствах, правонаступником яких воно являється). Зокрема [PERSON] , був у трудових відносинах з позивачем з травня 1993 року по 01 вересня 2016 року, а [PERSON] перебувала у трудових відносинах у період з 29.08.2003 року по 09.11.2016 року. (а.с.70-71, 12-13). Сторони визнають, що відповідачі, в розумінні Житлового кодексу України є наймачами відповідного житла, яке належить до державного житлового фонду. Наразі, відповідачі працевлаштовані в м. Києві, зокрема [PERSON] в ТОВ «ТД «КИЇВХЛІБ» з 27.06.2020 по теперішній час, а [PERSON] перебуває у трудових відносинах з ТОВ «МАСТЕРКАП», з 07.06.2021 по теперішній час (а.с.72-73). У зв`язку з умовами та характером роботи відповідачі тимчасово перебувають за адресою [ADDRESS] , що визнається ними у відповідних заявах. Відповідачами визнається, що у спірному житлі вони тимчасово не проживають починаючи з січня 2021 року (а.с.87-88). Позивач вказує, що оскільки відповідачі фактично не проживають у квартирі [ADDRESS] понад шість місяців, тому на підставі ст. 72 ЖК УРСР, прохав визнати відповідачів такими що втратили право користування даним житлом. Відповідачі вважають, що підстави їх тимчасової відсутності у житлі є поважними, так як викликані умовами та характером роботи у м. Києві. Оцінюючі встановлені обставини суд керується наступним. За змістом ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом ст. 9 Житлового кодексу УРСР (в ред від 01.01.2021 року, тобто на момент виникнення правовідносин), громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно зі ст. 71 Житлового кодексу УРСР (в ред від 01.01.2021 року, тобто на момент виникнення правовідносин), при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в медичних закладах або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в медичних закладах, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами\~і характером\~роботиабо у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях; 4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. У відповідності до ст. 72 Житлового кодексу УРСР (в ред від 01.01.2021 року, тобто на момент виникнення правовідносин), визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18) зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Близькі за змістом висновки, викладені у постанові ВС від 08.12.2021 у справі № 569/5435/16-ц, та постанові ВС від 03.08.2022 у справі № 553/907/19. У постанові Верховного суду від 18 березня 2020 року у справі № 449/601/18 зауважено, що для обґрунтованого вирішення спірних правовідносин та правильного застосування статті 71 ЖК УРСР, суди мають установити такі обставини: чи є відповідач наймачем житлового приміщення або членом сім`ї наймача; скільки часу відповідач не проживає у спірному приміщенні; які існують поважні причини його не проживання у жилому приміщенні понад шість місяців. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Окрім того, згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Судом достеменно встановлено, що відповідачі протягом тривалого часу, більш ніж 20 років проживають у спірному житлі. Факт працевлаштування обох відповідачів у іншому населеному пункті, який знаходиться на значній відстані від спірного житла, об`єктивно зумовлює необхідність для вибуття та проживання в іншому житлі. Тобто, тимчасова відсутність наймачів зумовлена саме умовами роботи, а не власне втратою ними інтересу до житлового приміщення, яке вони займали перед вибуттям. На переконання суду причини відсутності відповідачів у спірному житлі є поважними. Відповідачами надані достатні докази того, що вони підтримують зв`язок зі спірним житлом, ставлячись до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, що не було спростовано позивачем. Відповідачами щомісячно здійснюється сплата квартирної плати на користь позивача, що підтверджується квитанціями за період з листопада 2020 по листопад 2022 року. (а.с.76-82). Спір сторін щодо розміру плати за користування житлом не є предметом даної справи, а тому доводи сторін з даного приводу не беруться до уваги при ухваленні рішення. У житлі знаходяться особисті речі відповідачів, зокрема, меблі, побутова техніка, сантехніка, речі домашнього вжиту, які використовуються ними у побуті, що засвідчено відповідним актом від 03.12.2022 року (а.с.75). Окрім того, відповідачами здійснюється утримання прибудинкової території, зокрема, прибирання снігу, косіння трави. Відповідні твердження узгоджуються з показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , котрі підтвердили періодичну явку відповідачів до спірного житла та здійснення відповідачами прибирання прибудинкової території та косіння трави. При цьому, доводи сторони позивача, щодо відсутності енергоспоживання за відповідною адресою, жодним чином не спростовує тверджень відповідачів. Сукупність встановлених обставин, свідчить про те, що відповідачі ставляться до спірного помешкання, як до власного постійного місця проживання. Іншого житла відповідачі у власності не мають. На переконання суду, сам факт щомісячного надходження на рахунки позивача плати за користування житлом, не давав позивачу підстав вважати відповідачів такими, що встратили інтерес до спірного майна. \~ \~ \~ \~Таким чином, матеріальних умов для застосування статті 72 ЖК УРСР не настало, а тому позовні вимоги не грунтуються на законі. Суд також вважає слушними доводи сторони відповідача, що спосіб захисту покладений позивачем в основу позовних вимог, не є необхідними у демократичному суспільстві в розумінні гарантій поваги до приватного і сімейного життя, згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Зважаючи на те, що відповідачі понад 20 років проживають у спірному житлі, вони мають легітимні очікування на повагу до їх прав та захисту від свавільного втручання з боку держави. На підставі вищенаведеного суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Судові витрати, які складаються з витрат позивача по сплаті судового збору, необхідно, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України покласти на позивача.

Outcome: dismissed