Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

У вересні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 15.05.2020 року у розмірі 160 080,00 грн, 3% річних в розмірі 1776,23 грн, інфляційні втрати у розмірі 2242,55 грн, неустойку за договором позики в розмірі 9245,17 грн., та суму боргу за договором позики від 04.11.2020 в розмірі 171 496,00 грн, 3% річних в розмірі 366,48 грн, неустойку за договором позики в розмірі 2034,46 грн.. Позовні вимоги мотивує тим, що 15.05.2020 року між ним та відповідачем було укладено договір позики. Факт отримання позики в сумі 160 080,00 грн. в строк до 15.05.2021 року, що підтверджується розпискою від 15.05.2020 року, підписаною власноруч [PERSON] в момент передачі йому суми позики. 04.11.2020 року між сторонами був укладений договір позики, що підтверджується розпискою від 04.11.2020 року, підписаною власноруч [PERSON] в момент передачі йому суми позики, за умовами якого зобов`язався повернути борг в розмірі 171 496,00 грн. до 01.09.2021 року. На момент подання позовної заяви відповідач не виконав свого зобов`язання щодо повернення коштів за договорами позики. Отже, у зв`язку з не своєчасною сплатою відповідачем боргу за договором позики, у останнього виник обов`язок сплатити на користь позивача інфляційні втрати та 3 % річних. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2021 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва Скрипник О.Г. від 13.09.2022 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, з якої вбачається, що він просить розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення в справі заочного рішення не заперечує. Відповідач повторно не з`явився у судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки до суду не повідомив. Суд за письмовою згодою позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. 15.05.2020 відповідач [PERSON] звернувся до позивача [PERSON] з проханням позичити кошти у сумі 160 080,00 грн. Позивач погодився позичити кошти відповідачу, після чого сторонами було підписано Договір позики та складено боргову розписку. На підтвердження передачі грошей відповідач власноруч написав та передав позивачу розписки. З наявних в матеріалі справи розписки від 15.05.2020 року вбачається, що відповідач [PERSON] зобов`язався повернути борг позивачу [PERSON] в строк до 15.05.2021 року. Відповідно до п. 2.1 Договору позики від 15.05.2020, розмір позики за цим Договором становить 160 080,00 грн., що на момент укладення договору еквівалентно 6000 дол.. США, відповідно до курсу НБУ. Згідно п. 3.1 Договору позики від 15.05.2020, позичальник зобов`язується повернути всю суму позики в строк до 15.05.2021 року. Згідно п. 4.1. Договору позики від 15.05.2020, у випадку несвоєчасного або не в повному обсязі повернення суми позики позичальник сплачує позикодавцю неустойку у вигляді пені в розмірі, що становить подвійну облікову ставку НБУ від суми заборгованості за кожен місяць прострочення. Згідно п. 4.2. Договору позики від 15.05.2020, за порушення грошового зобов`язання, на вимогу позикодавця, позичальник зобов`язується сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) відсотки річних від суми заборгованості. 04.11.2020 відповідач [PERSON] звернувся до позивача [PERSON] з проханням позичити кошти у сумі 171 496,00 грн. Позивач погодився позичити кошти відповідачу, після чого сторонами було підписано Договір позики та складено боргову розписку. На підтвердження передачі грошей відповідач власноруч написав та передав позивачу розписки. З наявних в матеріалі справи розписки від 04.11.2020 року вбачається, що відповідач [PERSON] зобов`язався повернути борг позивачу [PERSON] в строк до 01.09.2021 року. Відповідно до п. 2.1 Договору позики від 04.11.2020, розмір позики за цим Договором становить 171 496,00 грн., що на момент укладення договору еквівалентно 6000 дол.. США, відповідно до курсу НБУ. Згідно п. 3.1 Договору позики від 04.11.2020, позичальник зобов`язується повернути всю суму позики в строк до 01.09.2021 року. Згідно п. 4.1. Договору позики від 04.11.2020, у випадку несвоєчасного або не в повному обсязі повернення суми позики позичальник сплачує позикодавцю неустойку у вигляді пені в розмірі, що становить подвійну облікову ставку НБУ від суми заборгованості за кожен місяць прострочення. Згідно п. 4.2. Договору позики від 04.11.2020, за порушення грошового зобов`язання, на вимогу позикодавця, позичальник зобов`язується сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) відсотки річних від суми заборгованості. Доказів повернення відповідачем суми боргу, станом на день розгляду справи, суду не надано. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд зазначає про те, що позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Судом встановлено, що відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання та не повернув суми позики у визначені в розписках строки, з огляду на що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми боргу за договорами позики є обгрунтованими і підлягають задоволенню. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Є обґрунтованими і підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних відповідно до положень ст.625 ЦК України, що нараховані на суму неповернутого боргу станом на момент розгляду справи, та інфляційні втрати, оскільки це є відповідальністю боржника за несвоєчасне виконання грошового зобов`язань. З огляду на викладене позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати у справі, які складаються із суми сплаченого судового збору.

Outcome: approved