Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

Позивач - [PERSON] 28.12.2022 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якій просить суд стягнути з відповідача на свою користь: матеріальну шкоду в загальній сумі 134246,48 грн., яка складається з: 107806,48 грн. - різниці між матеріальним збитком, відповідно до висновку експерта № 7203, та виплаченим ПАТ НАСК «Оранта» страховим платежем; 23940,00 грн. 00 коп. - збитків за договором прокату; 2500,00 грн. - вартості експертизи встановлення розміру майнової шкоди, а також стягнути витрати зі сплати судового збору в сумі 4429,31 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що постановою Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/23835/21 від 20.01.2022 р. встановлено, що 02.11.2011 р. о 14:50 [PERSON] (відповідач), керуючи автомобілем «Toyota», д.н. [NUMBER] , по пр-т. Шевченка, 19, перед початком руху не впевнився в безпечності, та скоїв зіткнення з автомобілем «Land Rover», д.н. [NUMBER] , який рухався в попутному напрямку, що призвело до пошкодження транспортних засобів. Вищезазначена постанова набрала законної сили 31.01.2022 року. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, автомобіль «Land Rover», д.н. [NUMBER] , зазнав механічних пошкоджень, внаслідок чого власнику автомобіля - [PERSON] було завдано матеріальних збитків на суму 237806,48 грн., що підтверджується проведеною суб`єктом підприємницької діяльності [PERSON] незалежною оцінкою (висновок № 7203 від 09.12.2021 р.) визначення вартості відновлювального ремонту та матеріального збитку. Так, позивач стверджує, що з урахуванням отриманого страхового відшкодування від страхової компанії в сумі 130 000 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 228 від 04/01/2022, залишкова різниця між матеріальним збитком, відповідно до висновку експерта № 7203, та виплаченим ПАТ НАСК Оранта страховим платежем, складає - 107806,48 грн., які відповідачем в добровільному порядку не сплачені. Позивачем вказано, що відшкодуванню на її користь також підлягають витрати на оплату здійснення автотоварознавчого дослідження, що підтверджуються рахунком №271 від 09.12.2021 на суму 2500,00 грн., а також витрати понесені за договором прокату авто №333029 від 18.11.2021 р. в сумі 23940,00 грн., оскільки для тимчасової заміни транспортного засобу, яке постраждало в наслідок дорожньо-транспортної пригоди, з вини відповідача, та потребувало відновлення, позивач змушена була укласти відповідний договір з метою мати можливість пересуватись транспортним засобом. Вищевказані обставини зумовили звернення позивачки до суду з цим позовом. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 23.01.2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання на 28.02.2023 року о 10 год. 00 хв. Вказаною ухвалою судді визначено відповідачеві п`ятнадцятиденний строк з дня її отримання, для подання відзиву на позовну заяву з відповідними доказами, заявами/клопотаннями. Як вбачається, копію ухвали судді від 23.01.2023 року, разом з судовою повісткою на 28.02.2023 року, копією позовної заяви та додатками до неї одержано відповідачем - [PERSON] 22.02.2023 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи відповідним рекомендованим поштовим повідомленням про вручення судової кореспонденції, яка була скерована за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, яка встановлена у відповідності до отриманої відповіді з відділу адресно-довідкового бюро ГУ ДМС України в Одеській області, а саме за адресою: [ADDRESS] . У підготовче судове засідання призначене на 28.02.2023 року відповідач будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце його проведення не з`явився, однак про причини неявки суд не повідомив. Приймаючи не закінчення процесуального терміну для подання відзиву на позовну заяву, який розпочався в п`ятнадцятиденний строк починаючи з 22.02.2023 року, судом було відкладено підготовче судове засідання на 05.04.2023 року о 10 год. 00 хв. У підготовче судове засідання призначене на 05.04.2023 року о 10 год. 00 хв. відповідач [PERSON] також не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце його проведення, отримавши відповідну судову повістку 08.03.2023 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи відповідним рекомендованим поштовим повідомленням. Процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. За наслідком чого, 05.04.2023 року судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 16.05.2023 року о 12 год. 30 хв. В судове засідання призначене на 16.05.2023 року о 12 год. 30 хв. сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, відповідач отримавши судову повістку 13.04.2023 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи відповідним рекомендованим поштовим повідомленням. Однак, від представника позивача по справі до суду надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за його відсутності. Відповідач про причини неявки до судового засідання 16.05.2023 року суд не повідомив, відзив на позовну заяву також не надав. Статтею 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі зокрема неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до статті 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Судом також враховується, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Також, у відповідності до ч.4 ст.44 ЦПК України, суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом. З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 16.05.2023 року за відсутності сторін по справі та у відповідності до ст.280, 281 ЦПК України, Київським районним судом міста Одеси без видалення до нарадчої кімнати була постановлена ухвала про розгляд справи в заочному порядку. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 02.11.2021 року о 14 годині 50 хвилин, [PERSON] , керуючи автомобілем «Toyota», реєстраційний номер [NUMBER] , у м.Одесі, по просп. Шевченка, 19, перед початком руху не впевнився в безпечності, та скоїв зіткнення з автомобілем марки «Land Rover», реєстраційний номер [NUMBER] , який рухався в попутному напрямку, чим порушив вимогу п.10.1 Правил дорожнього руху. В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди, транспортні засоби отримали механічні пошкодження, з матеріальними збитками. За наслідком вказаного правопорушення, постановою судді Приморського районного суду міста Одеси Кічмаренко С.М. від 20.01.2022 року по справі №522/23835/21, з урахуванням постанови суду від 21.04.2022 року про виправлення описки, визнано [PERSON] , [INFO] , винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КпАП України. Накладено на [PERSON] штраф у розмірі 850 гривень. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії, та чи вчинені вони цією особою. В силу ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 05 вересня 2019 року по справі № 234/16272/15-ц, преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається. Тобто, наявність вини в діях [PERSON] у скоєні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 02.11.2021 року, додатковому доказуванню не підлягає. У насідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. Пошкоджений у вказаній дорожньо-транспортній пригоді транспортний засіб марки «Land Rover», реєстраційний номер [NUMBER] , 2018 року випуску, належав на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 04.06.2019 року. Згідно з висновком експерта №7203 експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості відновлювального ремонту та матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, автомобіля марки «Land Rover», реєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 02.11.2021 року, складеного 09.12.2021 року судовим експертом Федотовим Федіром Васильовичем (свідоцтво № 851 від 23.08.2013 р., кваліфікація - судовий експерт з правом проведення автотоварознавчих експертиз за спеціальністю 12.2.) встановлено, що: - вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Land Rover», реєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 02.11.2021 року, становить 197058,98 грн.; - вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки «Land Rover», реєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 02.11.2021 року, становить 237806,48 грн. Як вбачається з висновку експерта до визначеного матеріального збитку, враховано фізичний знос автомобілю та визначення величини втрати товарної вартості. У відповідності до наданого до суду рахунку №271 від 09.12.2021 року позивачем було сплачено на рахунок ФОП [PERSON] за проведення експертизи матеріального збитку автомобіля грошові кошти в сумі 2500,00 грн. Судом встановлено, що на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність [PERSON] , як винної особи у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди яка мала місце 02.11.2021 року, була зареєстрована в ПрАТ «НАСК «ОРАНТА» на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземного транспорту, поліс №205071611. Потерпіла особа, звернулась з заявою до страховика відповідача - ПрАТ «НАСК «ОРАНТА» про виплату страхового відшкодування. Відповідно до наданого до суду платіжного доручення №228 від 04.01.2022 року, ПАТ «НАСК «ОРАНТА» виплачено на рахунок [PERSON] суму страхового відшкодування в сумі 130000,00 грн., за договором №205071611 від 21.07.2021 року. На підставі викладеного вбачається, що невідшкодована вартість матеріального збитку завданого позивачці, як потерпілій особі внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 02.11.2021 року, становить в сумі 107 806,48 грн. (237 806,48 - 130 000,00 = 107 806,48). Щодо заявлених вимог, суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Згідно з абзацом 2 частини першої статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Під час застосування наведених норм права підлягає врахуванню правовий висновок щодо їх застосування, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, (провадження № 14-176цс18) (пункти 68-70): стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. У відповідності до сформульованого висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.10.2018 року по справі №760/15471/15-ц, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Отже, якщо сплачене страховиком винної особи відшкодування не покриває розмір збитків завданих потерпілому, останній має право пред`явити до винної особи вимогу про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 759/7787/18 (провадження № 61-10773св20), визначено, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Згідно з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 04.12.2019 року по справі №359/2309/17, власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку. Приймаючи вищевикладене, судом встановлено, що позивачем дотримано порядок на отримання страхового відшкодування зі страховика винної особи у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Отже, різниця між фактичним розміром завданої позивачеві шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 02.11.2021 року з вини відповідача, та виплаченим позивачу ПАТ «НАСК «ОРАНТА» страховим відшкодуванням становить 107 806,48 грн. (237 806,48 - 130 000,00 = 107 806,48). Також судом приймається наданий до висновок експерта №7203 від 09.12.2021 року в якості належного письмового доказу, враховуючи відсутність заперечення сторони відповідача, відсутність жодних аргументованих тверджень, відсутність доказів на його спростування, відсутність наданого іншого розміру збитків. З огляду на наведене, у суду немає підстав сумніватися у достовірності розрахунку завданих збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, який береться до уваги. Підтвердження використання звіту як належного і допустимого доказу визначення завданого збитку у вигляді витрат, які особа мусить зробити, для відновлення свого майна та необхідність спростування такого стороною, яка про це стверджує, висловлено Верховним Судом у постановах від 24 січня 2022 року у справі № 753/20088/19, від 21 липня 2021 року у справі № 757/33065/18-ц. Доказів на підтвердження сплати зазначених коштів, відповідачем в порушення ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З огляду на викладене, суд вважає вимоги позивача [PERSON] обґрунтованими, за наслідком чого стягненню з відповідача на користь позивача підлягають у відшкодування матеріальної шкоди, різниця між вартістю завданого матеріального збитку та сумою виплаченого страхового відшкодування, що становить в сумі 107806,48 грн., а також понесені позивачем витрати на проведення оцінки транспортного засобу у розмірі 2500 грн. Також судом встановлено, що внаслідок пошкодження транспортного засобу належного позивачеві, останньою було укладено 18.11.2021 року договір прокату транспортного засобу №333029, за умовами якого наймодавець передав, а наймач прийняв у платне строкове користування транспортний засіб на умовах договору. Відповідно до додатку №1 до вказаного договору - специфікації вбачається, що вартість послуг становить в сумі 23940,00 грн., які сплачені позивачкою, що підтверджується наданою до суду квитанцією №1238 від 18.11.2021 року. Приймаючи, що вказані збитки понесені позивачем внаслідок винних дій відповідача, а саме вчиненої дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 02.11.2021 року, у зв`язку з чим пошкоджено належне позивачеві майно - транспортний засіб, суд вважає в цій частині вимоги позивача також обґрунтованими та наявними підстави для відшкодування матеріальної шкоди в сумі 23940,00 грн. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України). Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц). Відповідно до статті 23 Закону № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Згідно зі статтею 26-1 Закону № 1961-IV страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та пунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону,- МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та пунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону № 1961-IV, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (пункт 27.3 статті 27 Закону № 1961-IV). Шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП (стаття 28 Закону № 1961-IV). Отже, потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди. Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (зокрема, смертю). У таких випадках розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страховик винної особи, передбачений статтею 26-1 та пунктом 27.3 статті 27 Закону. Страхувальник, який спричинив настання страхового випадку, відшкодовує моральну шкоду заподіяну у зв`язку з каліцтвом або смертю потерпілого лише у разі, якщо її розмір перевищує ліміт відповідальності страховика, та у випадку, якщо потерпіла особа просить відшкодувати моральну шкоду з інших підстав, ніж передбачені статтею 23 Закону № 1961-IV. В даній справі позивач просить стягнути моральну шкоду, яка не охоплюється страховим відшкодуванням, оскільки не стосується шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого (згідно з статтею 23 Закону № 1961-IV) та не належить до шкоди, заподіяної майну (згідно з статтею 28 Закону № 1961-IV). Тому відповідальність за заподіяну позивачу моральну шкоду, яка полягає в його моральних стражданнях та інших немайнових втратах через спричинене з вини страхувальника ДТП, має бути співмірно компенсована останнім. Вказаний висновок узгоджуєтсья з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду сформульованим у постанові від 14.12.2021 року по справі 147/66/17. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. З досліджених судом доказів, судом встановлено, що в результаті дій відповідача, було пошкоджено майно належне позивачеві, а саме транспортний засіб. Доказів на підтвердження понесення жодних витрат, з підстав завданої моральної шкоди, позивачем не надано. Однак, суд вбачає наявним факт того, що позивач [PERSON] втратила свій звичайний ритм життя, вона вимушена була змінити графік і розпорядок життя, та здійснювати дії з відшкодування вартості матеріального збитку, що беззаперечно завдає незручності і призводить до постійних душевних хвилювань, а також приймаючи факт невідшкодування відповідачем різниці невідшкодованої завданої матеріальної шкоди в добровільному порядку. На підставі викладеного суд вважає, що позивачем обґрунтовано понесена моральна шкода, яка завдана відповідачем [PERSON] . Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди позивачу, суд виходить з характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, тощо), яких зазнав позивач внаслідок дій відповідача, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), що призвело до певних негативних змін у звичайному житті позивача, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що визначений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 200 000 грн. є завищеним та на переконання суду стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 4000 грн. буде справедливим та достатнім відшкодуванням тих моральних страждань, які зазнала позивачка [PERSON] . Приймаючи вищевикладене в цілому, суд доходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за наслідком чого стягненню з [PERSON] на користь позивачки у відшкодування матеріальної шкоди підлягає в зщагальній сумі 134246,48 грн., у відшкодування моральної шкоди - 4000,00 грн., що в цілому складає 138246,48 грн. Щодо вимоги позивача про відшкодування судових витрат, суд зазначає наступне. У відповідності до вимог ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч.1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається, позивачем під час пред`явлення позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 4429,31 грн., що підтверджується квитанцією №7717-7303-6915-4299 від 27.12.2022 року. Приймаючи часткове задоволення позову, а також ставку судового збору до вимог майнового характеру, яка складає у розмірі 1 відсотку від ціни позову, суд доходить до висновку, що пропорційно до частини задоволених вимог з [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування сплаченого судового збору підлягає до стягнення - 1382,44 грн. Щодо відшкодування витрат понесених на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн., суд зазначає наступне. У відповідності до позову, позивачкою в орієнтовному розрахунку судових витрат зазначено, що понесені нею витрати в цій справі складаються зі сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 гривень. Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як вбачається, під час розгляду справи стороною позивача не заявлялось жодних заяв про подання додаткових доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення рішення суду. Також судом враховується, що представнику позивача достеменно було відомо про розгляд справи 16.05.2023 року, приймаючи подання представником в день судового засідання заяви про розгляд справи за його відсутності. У зазначеній заяві, представником не заявлено вимоги про подання вказаних доказів після ухвалення рішення суду. За наслідком чого, оскільки позивачем не подано відповідної заяви про подання додаткових доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення рішення суду, що виключає у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України подальше подання таких доказів, судом вирішується питання щодо компенсації судових витрат, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу в цій справі, про які заявлені позивачем у позові, під час ухвалення цього рішення суду. Згідно положень ч. ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 зазначила наступне. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. Конституційний Суд зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу При цьому, Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16, роз`яснила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) зазначено зокрема, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. З матеріалів справи вбачається, що представництво позивача [PERSON] в цій справі здійснювалось адвокатом Даніліним Володимиром Станіславовичем, повноваження якого підтверджуються Ордером про надання правової допомоги серії ВН №1126587 від 28.12.2022 року. До позову також надано договір про надання правової допомоги №01-02/22 від 15.02.2022 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , за умовами якого адвокатом надається правнича допомога пов`язана з захистом прав клієнта внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 02.11.2021 року, з визначеним розміром гонорару в сумі 10000,00 грн. Однак, будь-яких інших доказів на підтвердження фактично понесених витрат позивачем на професійну правничу допомогу, а саме: документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження); детальний розрахунок таких витрат; акт приймання-передачі наданих послуг; до суду в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано. Таким чином, сторона позивача не надала суду детальних та конкретизованих розрахунків витрат, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, а також не надано документів на підтвердження оплати позивачем професійних послуг адвоката. За наслідком чого суд доходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, з підстав недоведеності та необґрунтованості таких витрат.

Outcome: partial