Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу по договору позики, посилаючись на те, що позивач надала у борг відповідачу грошові кошти в сумі 2000 доларів США, що підтверджується розпискою від 11 серпня 2021 року, власноручно написаною відповідачем, в якій він зобов`язався повернути вказану позику до кінця 2021 року. Відповідач у встановлений строк зобов`язання не виконав, тому позивач направила йому письмову вимогу щодо повернення коштів, яку він особисто отримав, проте до теперішнього часу борг не повернув. Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь суму боргу, яка в еквівалентному розмірі у гривнях на дату подання позову становить 55999,60 грн., а станом на 22 травня 2023 року складає 73120,00 грн. Ухвалою суду від 09 березня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 22 квітня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду від 01 лютого 2023 року за клопотанням сторони відповідача призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. Ухвалою суду від 28 березня 2023 року провадження у справі поновлено. Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги повністю, просили їх задовольнити: стягнути з відповідача 73120,00 грн. боргу за договором позики (з урахуванням еквівалентного курсу НБУ $ США станом на момент прийняття рішення) та судові витрати, які складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із проведенням експертизи. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві до позову. Відповідачем в ході розгляду справи додатково було зазначено, що ніяких коштів він не позичав та ніяких розписок не писав. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 серпня 2021 року між сторонами укладений договір позики, згідно з яким відповідач [PERSON] позичив 2000 доларів США у позивача [PERSON] , що підтверджується розпискою [PERSON] від 11 серпня 2021 року. Відповідач зобов`язався повернути кошти до кінця 2021 року. 05 січня 2022 року позивач направив на адресу відповідача письмову вимогу про повернення коштів, яку відповідач отримав 14 січня 2022 року, проте відповідь на претензію не направив, кошти не повернув. За клопотанням позивача, судом також допитані свідки [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] показала суду, що знає сторін та підтримує з ними дружні стосунки. Їй відомо, що [PERSON] позичив у [PERSON] кошти в розмірі 2000 доларів для купівлі пресу. Про те, що він позичив кошти у [PERSON] , [PERSON] розповідав особисто, так як звертався і до неї, щоб також позичити грошей, казав, що продасть земельну ділянку і поверне гроші позивачці. Свідок [PERSON] показала суду, що вона знає сторін по справі, вони односельці. Вказула, що працювала тоді в магазині, це все відбулося літом-осінню 2021 року. Зазначила, що бачила як [PERSON] писав розписку, так як це відбулося в магазині, [PERSON] саме там скуплявся, а [PERSON] зайшла до магазину з листком і ручкою та звернулася до нього. Що саме [PERSON] написав в розписці їй невідомо, про що говорили сторони між собою їй також не відомо, про те, що [PERSON] написав саме розписку, їй стало відомо від [PERSON] , коли остання проходила повз неї та мимохідь їй про це сказала. Відповідно до висновку експерта Крикливенко Т.Я. Черкаського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 288/23-23 від 20 березня 2023 року, рукописний текст у розписці від 11 серпня 2021 року виконаний [PERSON] . Твердження відповідача в ході розгляду справи про те, що він не писав розписки і не отримував у позивачки 2000 доларів США спростовані результатом проведеної експертизи. Доказів того, що на час розгляду справи відповідач повернув кошти позивачу, суду не надано. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні по суті висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16 та вказівки в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 483/1953/16-ц, які відповідно до ст. 417 ЦПК України є обов`язковими для застосування іншими судами загальної юрисдикції таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, в якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики, не суперечить чинному законодавству. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку і в порядку, встановлених законом. Такі випадки передбачені ст.ст. 193, 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Законом України від 21 червня 2018 року № 2473-VIII "Про валюту і валютні операції". З огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не у всіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц, від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц. Оскільки строк виконання зобов`язання за договором позики настав, відповідач [PERSON] зобов`язання за договором не виконав, а тому з нього підлягає стягненню борг за договором позики в сумі 2000 доларів США та судові витрати зі сплати судового збору та за проведення експертизи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, а також згідно з п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" (із змінами), вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення ст. 141 ЦПК України і керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує поведінку відповідача під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, заперечення відповідачем обставин укладення договору позики (п. 3 ч. 3 ст. 141 ЦПК України). На підставі викладеного,

Outcome: approved