Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

Представник позивача звернувся до Южного міського суду Одеської області з уточненою позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] , є власником автомобіля ВАЗ-21103, 2004 року випуску, д/н [NUMBER] відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . 09 квітня 2018 року о 15.10 год. в Одеській області Лиманського району автодорога Одеса - Мелітополь 26 км., відповідач [PERSON] , керуючи транспортним засобом SSANG YONG KORANDO, 2013 року випуску, державний номер [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем ВАЗ, державний помер [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який рухався попереду. Відповідно до постанови Южного міського суду Одеської області від 24.04.2018 по справі №519/340/18 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Відповідно до звіту №16-05.19 від 14.05.2018 з визначення вартості матеріальних збитків колісного транспортного засобу автомобіля ВАЗ-21103 д/н [NUMBER] : ринкова вартість автомобілю на момент ДТП складає 73018,86 грн; вартість відновлювального ремонту автомобілю в результаті його пошкодження в ДТП без урахування значення коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні, складає 67151,42 грн; вартість відновлювального ремонту автомобілю в результаті його пошкодження в ДТП з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу складових (0,7), що підлягають заміні, складає 47306,97 грн; вартість матеріального збитку на момент оцінки, в результаті його пошкодження в ДТП складає 47\~306,97 грн. За проведення дослідження позивачем було сплачено 2500 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №06-05 від 14.05.2018. Враховуючи норми Цивільного кодексу України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Пленум Верховного Суду України від 27 березня 1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», висновок Верховного суду, який викладений у постанові Верховного Суд України від 02 грудня 2015 у справі № 6-691цс15 винна у ДТП особа, тобто [PERSON] повинен відшкодувати позивачу, різницю між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) і розміром вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що зазначені збитки є меншими за страхове відшкодування (страхової виплати). Також враховуючи висновок Верховного Суду, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі №755/18006/15-ц (провадження 14-176цс18); що цивільна відповідальність винуватця ДТП була застрахована за договором добровільного страхування ризиків ПАТ «Європейський страховий союз». Страховик повинен відшкодувати позивачу виплати страхового відшкодування в розмірі повної вартості відновлювального ремонту з урахування коефіцієнта фізичного зносу в розмірі 47306,97 грн, а у випадку зменшення такої вартості на суму ПДВ у розмірі 37845,57 грн, а вина в ДТП особа різницю між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) і розміром вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, що складає 19844,45 грн та суму з ПДВ у розмірі 9461,39 грн, яку Страховик не відшкодовує без надання доказів проведення ремонту. Крім того, у відповідності до висновків Верховного Суду у постановах №212/2534/16-ц від 13.11.2019, №489/1356/16-ц від 17.10.2019, №490/898/16-ц від 01.08.2019 винуватець ДТП, крім ПДВ з вартості ремонту авто (9461,39 грн.) та вартості зносу автомобіля повинен відшкодувати ще й втрату товарного вигляду автомобіля, яка вираховується з різниці між ринковою вартістю автомобілю у розмірі 73018,86 грн та витрат на його відновлення у розмірі 67151,42 грн, що складає 5867,44 грн. Крім того, і страховик і винуватець у ДТП повинні сплатити позивачу кожен суми своєї заборгованості у відповідності до положення статті 625 ЦК України, згідно з яким до спірних правовідносин у цій справі ст.625 ЦК України застосовуються і по відношенню до зобов`язань щодо відшкодування шкоди (нарахування 3 % річних та інфляційних втрат). Таким чином, для Страховика та [PERSON] період нарахування 3% та інфляційних витрат на суму відшкодування вартості ремонту починається з дати вчинення ДТП 09.04.2018, а щодо частини позовних вимог до [PERSON] щодо сплати моральної та матеріальної шкоди витрат на лікування у зв`язку із інфарктом з 23.07.2019 дати присвоєння йому інвалідності. На підставі викладеного, позивач вважає, що відповідач, як винуватець у ДТП, на підставі ст.1187 ч.1, 1192 ч.2 ЦК України повинен сплатити йому реальні збитки в розмірі 49 806,97 грн (47\~306,97+2500), а тому порушене право позивача підлягає захисту, а позов задоволенню. З 06.04.2019 по 15.04.2019 та з 09.08.2019 по 15.08.2019 вже після подачі позову [PERSON] знаходився на стаціонарному лікування в клініці Інтосана та Комунальному закладі Южненська міська лікарня, оскільки у останнього 06.04.2019 через значний стрес, фізичну-емоційну напругу трапився гострий інфаркт міокарда, у зв`язку з чим останньому Спеціалізованою кардіологічною МСЕК 23.07.2019 було надано другу групу інвалідності. Під час лікування [PERSON] витратив на лікування 89 194,06 грн, які він вважає збитками, понесеними внаслідок дій відповідача, оскільки [PERSON] нанесено [PERSON] моральну шкоду безпосередньо вчиненням ДТП, а також діями щодо ухилення від відшкодування збитків, оскільки останній відмовляється від добровільного їх відшкодування. Таким чином, в результаті вчинення ДТП [PERSON] було спричинено майнову та моральну шкоду. Крім матеріальних збитків, [PERSON] було завдано моральної шкоди, яка полягає у завданні йому негативних наслідків в результаті ДТП як при безпосередньо під час вчинення адміністративного правопорушення, так і після нього. До негативних наслідків позивач відносить нервовий стрес, який він пережив під час наїзду транспортного засобу відповідача, оскільки в цей час він знаходився за кермом свого автомобіля. Він дуже глибоко пережив завдання пошкоджень його транспортному засобу на який він багато років заробляв працюючи в порту Южний. До того ж, відмова відповідача на його пропозицію добровільно відшкодувати йому матеріальний збиток, призвела до необхідності додаткових витрат і часу для захисту своїх інтересів, добиратись до міста роботу на громадському транспорті, вчинювати побутові завдання пішки без автомобілю, що вчинило фізичні навантаження на моє серце, що призвело до інфаркту. Також, йому потрібен був час для поїздок в органи ДАІ, до адвокатів, до суду, звернення до оцінювача для визначення вартості поновлювальних робіт. До негативних наслідків він також відносить непередбачені витрати, які були потрібно йому для поїздок в м. Одесу, де знаходиться адвокатське об`єднання, яке є його представником. Всі місяці, після ДТП [PERSON] нервує з приводу поновлення його порушеного права в результаті неправомірних дій відповідача. Всі ці місяці його увагу забирають пошуки грошей на відновлення пошкодженого ТЗ, в той час, як відповідач наймає адвоката для затягування розгляду справи з метою ухилення відшкодування витрат. Після вчинення ДТП [PERSON] , досі не вчинив жодної дії на відшкодування завданих ним збитків. Автомобіль на даний час не відремонтований, так як не підлягає відновленню, знаходиться в орендованому гаражі, оскільки позивач не може з ним нічого робити доки триває розгляд справи, чим йому спричиняються додаткові збитки та моральна шкода, через тривалий розгляд справи. Наслідком зіткнення автомобілю винуватця є психологічна травма, яку переніс позивач, оскільки будь-яка аварія це величезний шок для її учасників, зокрема коли вона трапляється раптово, внаслідок чого потерпілий переніс значний стрес, який привів до перенесення позивачем згодом інфаркту від фізичної та нервово-емоційної напруги, що вбачається з довідки МСЕК №245232 від 23.07.2019. Зважаючи на викладене, моральна шкода оцінюється у розмірі двадцяти прожиткових мінімумів, встановлених на момент ДТП: 1762 гривень * 9 місяців 2018 р. (15858 грн) + 1921 гривень * 12 місяців 2019 р. (23052 грн) + 2027 грн * 3 місяці 2020 р. (6081 грн) що у сумі складає 44991 грн. Представник позивача просить суд стягнути з ПАТ «Європейський страховий союз» на користь [PERSON] суму вартості відновлювального ремонту з урахування коефіцієнта фізичного зносу зменшеної на суму ПДВ у розмірі 37845,57 грн, три проценти річних у розмірі 2 332,95 грн, інфляційні втрати у розмірі 17030,51 грн; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] різницю між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) і розміром вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, що складає 19844,45 грн, суму з ПДВ з вартості ремонту авто у розмірі 9461,39 грн, суму втрати товарного вигляду автомобіля, що складає 5867,44 грн, вартості проведення авто-експертизи у розмірі 2500 грн, три проценти річних у розмірі 2\~322,33 грн, інфляційні втрати у розмірі 16952,98 грн; матеріальну шкоду у вигляді реально понесених витрат на лікування у розмірі 89194,06 грн, три проценти річних у розмірі 2\~052,69 грн, інфляційні втрати у розмірі 14\~501,23 грн; моральну шкоду у розмірі 44991 грн, три проценти річних у розмірі 1337,30 грн, інфляційні втрати у розмірі 9611,84 грн; судові витрати у розмірі 10000 грн. 06.05.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника [PERSON] , згідно якого відповідач позов не визнає, зазначає, що предметом доказування в даній справі є завдання матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою на підставі ст.22 ЦК України. Відповідно до п.1 ч.2 ст.22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Проте в даному випадку відповідач застрахував свою відповідальність у відповідності до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової власників наземних транспортних засобів» в ПрАТ «СК «АЛЬФА СТРАХУВАННІ» на підставі договору № 046.1300262.403 від 03 липня 2017 року, який дійсний по 04 липня 2018 року. Тобто, станом на момент ДТП вказаний договір є дійсним. В позовній заяві Позивач посилається на ті факти, що право вимоги на відшкодування шкоди є абсолютним, обґрунтовуючи дану позицію висновками Верховного Суду України у справах №6-2808цс15 та №6-954цс16. Проте, Верховний Суд відійшов від вказаної позиції, вказавши правила застосування норм законодавства про страхування відносно осіб, які застрахували свою відповідальність у відповідності до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової власників наземних транспортних засобів», вказавши, зокрема на наступне. Велика Палата Верховного Суду у пункті 57 Постанови від 4 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (Провадження № 14-176 цс 18) вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Як роз`яснено у п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" (далі ППВССУ №4) непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Таким чином, пред`явлення вимог в даній справі безпосередньо саме до завдавала шкоди суперечить правовій природі страхування та порушує прямі права застрахованої особи - Відповідача, а також суперечить висновкам, висловленим Великою Палатою Верховного Суду, який відповідно до вимог процесуального закону обов`язковий для застосування судами нижчих інстанцій. Позивач на підтвердження майнових вимог щодо отриманих збитків додав до позовної заяви звіт №16-06-18 оцінювача-товарознавця М.В. Стрембія, складений 14 травня 2018 року. Вказаний звіт не можна вважати доказом, який відповідає критеріям неналежності та недопустимості в розумінні ст.76-78 ЦІІК України з огляду на наступне. Вказаний звіт проведений на замовлення позивача, тобто це є послугою для певної особи, що не підтверджує об`єктивність даних у вказаному звіті. Не підтверджено внесення грошових коштів в касу, тому можна зробити висновок про те, що позивач такі послуги міг і не сплачувати, а як наслідок - такий доказ є недопустимим. Також відсутній акт наданих послуг до договору про надання послуг з оцінки, як і самого договору, на підставі якого повинна була проводиться оплата, що порушує вимоги Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому не може вважатись господарською операцією, яка відбулась. Щодо вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, то до позову не додано жодних письмових або інших доказів, які підтверджують заподіяну моральну шкоду: фіскальних чеків про купівлю ліків, відсутні довідки про призначення лікування, проходження лікування, не має доказів, які підтверджують причинно-наслідковий зв`язок між ДТП та нібито завданою моральною шкодою. З огляду на викладене, моральна шкода не підтверджена жодним належним та допустимим доказом та не обґрунтована з точки зору матеріального права, тому така вимога відшкодуванню не підлягає. 24.02.2020 до суду надійшли додаткові пояснення від представника відповідача [PERSON] , згідно яких докази, які були подані разом із заявою про збільшення позовних вимог від 26.11.2019 не можуть братись до уваги: з матеріально-правової точки зору - вони не стосуються предмета доказування, оскільки не відображають причинно-наслідковий зв`язок щодо заподіяння моральної шкоди позивачеві, оскільки отримані вже після спливу значного проміжку часу, який минув від ДТП та не пов`язані з подією ДТП (не є достатніми в розумінні ст.80 ЦПК України); з процесуальної точки зору - подані з порушенням вимог процесуального закону, які зазначені вище, а особа, яка їх подає не обґрунтувала неможливість їх подання у строк, визначений судом з причин, що не залежала від неї (ч.8 ст.83 ЦПК України). 24.10.2022 представником позивача подана заява про надання доказів на підтвердження розміру судових витрат, відповідно до якої просить стягнути з відповідачів на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог судові ви тати, що складаються з вартості правової допомоги, яку позивач сплатив Адвокатському об`єднанню «Сентенція» у розмірі 54600 грн. поштових витрат у розмірі 208,80 грн. транспортних витрат на суму 3916,80 грн. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 06.02.2019 відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Южного\~міського суду\~Одеської області\~від 02.11.2020 закрито підготовче провадження у даній цивільній справі, призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні та залучено в якості співвідповідача ПрАТ «Страхова компанія «Альфа Страхування». Протокольною ухвалою Южного міського суду Одеської області від 01.09.2021 замінено співідповідача ПАТ «Європейський страховий союз» на належного співвідповідача ПАТ «Європейський страховий союз». Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позов в повному обсязі. Прдеставник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «Європейський страховий союз» в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дату і місце судового засідання, причини неявки суду не відомі, заява про розгляд справи у його відсутність до суду не надходила. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов необхідно задовольнити частково з наступних підстав. В судовому засіданні судом встановлено, що [PERSON] , є власником автомобіля ВАЗ-21103, 2004 року випуску, д/н [NUMBER] відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . 09.04.2018\~о 15.10\~год.\~в Одеській\~області Лиманського\~району автодорога\~Одеса -\~Мелітополь 26\~км.,\~відповідач [PERSON] ,\~керуючи транспортним\~засобом SSANG\~YONG\~KORANDO,\~2013\~року випуску,\~державний номер\~ [NUMBER] ,\~не вибрав\~безпечної швидкості\~руху,\~не дотримався\~дистанції та\~скоїв зіткнення\~з автомобілем\~ВАЗ,\~державний номер\~ [NUMBER] \~під керуванням\~ [PERSON] ,\~який рухався\~попереду, в результаті транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим порушив пп.12.1, 13.1 ПДР. Відповідно до постанови Южного міського суду Одеської області від 24.04.2018 по справі №519/340/18 [PERSON] , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (т.1 а.с.4). Відповідно до звіту №16-05-18 від 14.05.2018 з визначення вартості матеріальних збитків колісного транспортного засобу автомобіля ВАЗ -21103 р/н [NUMBER] ринкова вартість автомобілю на момент ДТП складає 73 018,86 грн; вартість відновлювального ремонту автомобілю в результаті його пошкодження в ДТП, без урахування значення коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні, складає 67 151,42 грн; вартість відновлювального ремонту автомобілю в результаті його пошкодження в ДТП, з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні, складає 47 306,97 грн; вартість матеріального збитку на момент оцінки, в результаті його пошкодження в ДТП складає 47\~306,97 грн (т.1 а.с.6-13). За проведення дослідження позивачем було сплачено 2500 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №06-05 від 14.05.2018 (т.1 а.с.14). Транспортний засіб SSANG YONG KORANDO, 2013 року випуску, номерний знак [NUMBER] , за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, серія АК №3954889, був застрахований у ПрАТ «Европейський страховий союз» з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну життю і здоров`ю 200 000 грн., за шкоду майну 100 000 грн., франшиза 0 грн. (т.1 а.с.236-237). На момент\~ухвалення рішення\~автомобіль ВАЗ, реєстраційний номер [NUMBER] не проданий, не відремонтований, що підтвердив в судовому засіданні позивач. Позивач із\~заявою про\~страхове відшкодування\~до ПрАТ «Европейський страховий союз» не звертався. Згідно зі статтею 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Відповідно до пункту 37.1.4 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП. Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1 статті 331 Закону). Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної дорожньо-транспортної пригоди. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 у справі №465/4287/15 зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку. Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 147/66/17. Враховуючи викладене, оскільки річний строк звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди взагалі, то пропуск позивачем цього строку не може бути підставою для припинення його права на відшкодування шкоди ні в повному обсязі, ні в обсязі страхового відшкодування. Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 16.02.2022 у справі № 554/3246/18. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) зазначено, що "у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права". Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду поза межами річного строку до страхової компанії, у зв`язку з тим що про належного співвідповідача йому стало відомо з клопотання відповідача про призначення експертизи, яке відповідачем подане до суду лише 01.09.2021, тобто позивачем здійснені розумні заходи для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущений через незалежні від потерпілої особи причини. Щодо відшкодування майнової шкоди Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно із статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. Судом встановлено, що сторонами у справі не оспорюється факт ДТП та вина відповідача. Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Відносини між [PERSON] та ПАТ «Європейський страховий союз», яким було застраховано автомобіль SSANG YONG KORANDO, реєстраційний номер [NUMBER] , регулюються умовами, визначеними в договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та Закону №1961-IV, яким зокрема передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу страховиком відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Таким чином у страховика виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, враховуючи ліміт відповідальності страховика. Відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість (далі - ПДВ). При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Тобто вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. У таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ. Отже, у разі проведення ремонтних робіт у особи, яка є платником ПДВ, позивач має право на відшкодування сплаченого ним податку за рахунок страхової компанії, якщо понесення витрат зі сплати цього податку буде підтверджено відповідними доказами. Верховний Суд в постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 757/22706/15-ц вказав, що у випадку виплати страхового відшкодування безпосередньо страхувальнику, виплата здійснюється без податку на додану вартість, який повертається страхувальнику після надання документів про оплату запчастин/відновлюваного ремонту на суму, що включає ПДВ, в межах суми страхового відшкодування Таким чином підлягає стягненню з ПАТ «Європейський страховий союз» на користь позивача вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні, зменшеної на суму ПДВ у розмірі 37 845,57 (47\~306,97-9\~461,39) грн. У постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що зазначені збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Враховуючи що [PERSON] , як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити позивачу різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), необхідно стягнути з нього на користь позивача різницю між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнту фізичного зносу) і розміром вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні у розмірі 19 844,45 грн. Крім того, суд вважає, що з відповідачів на користь позивача не підлягають стягненню кошти в рахунок відшкодування інфляційного збільшення боргу та три відсотка річних з суми боргу, з огляду на наступне. Згідно статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 44 та 45 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування майнової шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди. По своїй суті зобов`язання про відшкодування майнової шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру відшкодування. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання. В даному випадку, між сторонами договір про відшкодування шкоди не укладався. Рішення суду про стягнення з відповідачів на користь позивача майнової шкоди, яке не виконувалась відповідачами не ухвалювалось. За таких обставин, оскільки конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди не відбулося, прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) не настало, тому підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача трьох відсотків річних та інфляційних втрат відсутні, що повністю узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в Постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 757/3725/15-ц, провадження № 61-12530св18. Щодо стягнення втрати товарного вигляду. Пунктом 32.7 частини першої статті 32 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що шкоду, пов`язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує. Згідно з пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу. Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду. Ураховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, зумовлене передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів і агрегатів, з`єднань і захисних властивостей покриттів у зв`язку з ДТП і подальшим ремонтом. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є наслідком проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу. Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до реальних збитків. Відповідно до підпункту 8.6.1 пункту 8.6 Методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ. Тобто величина втрати товарної вартості нараховується в разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюються як методами відновлення, так і методами заміни пошкоджених: деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації усіх типів КТЗ. Підпунктом 8.6.2 Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується: а) строк експлуатації легкових автомобілів перевищує 5 років для КТЗ виробництва країн СНД, 7 років - для інших КТЗ; б) легкові автомобілі експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний середньорічний пробіг щонайменше вдвічі більший за середньорічний (середньостатистичний) нормативний), а строк експлуатації перевищує: 3,5 року - для КТЗ виробництва країн СНД; 5 років - для інших КТЗ; в) строк експлуатації вантажних КТЗ, вантажопасажирських КТЗ, причепів, напівпричепів, спеціальних КТЗ, спеціалізованих КТЗ, автобусів перевищує 3 роки для КТЗ виробництва країн СНД та 4 роки - для інших КТЗ; г) строк експлуатації мототехніки перевищує 5 років; ґ) відбулася заміна кузова до оцінюваних пошкоджень; д) складові частини КТЗ раніше піддавалися відновлювальному ремонту або пофарбуванню повному, зовнішньому, частковому (крім випадків, що однозначно свідчать про усунення експлуатаційних пошкоджень, відповідно до пункту 1.6 розділу I цієї Методики); е) потрібна заміна окремих складників, що не потребують пофарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо). Якщо, крім зазначених складників, пошкоджено складові кузова та оперення, розрахунок величини ВТВ повинен ураховувати всі пошкодження складників у комплексі; є) складові частини КТЗ мають наскрізні корозійні пошкодження або корозійні пошкодження, що призвели до зниження витривалості і міцності матеріалу їх виготовлення; ж) КТЗ раніше був аварійно пошкоджений; з) складові частини оперення кузова, кабіни мають пошкодження деформацією, за винятком таких, що можуть бути усунені методом видалення вм`ятин без пофарбування та підпадають під визначення експлуатаційних пошкоджень відповідно до пункту 1.6 розділу I цієї Методики; и) КТЗ був виданий громадянинові безоплатно через органи соціального захисту населення (крім випадків, коли нарахування ВТВ здійснюється за завданням особи або органу, яка (який) призначила(в) експертизу). Системний аналіз пункту 32.7 частини 1 статті 32 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", статті 22, абзацу 3 пункту 3 частини 1 статті 988, статей 1166, 1187, 1194 ЦК України, пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу/фізичного зносу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку. Як убачається зі звіту судового експерта Стрембій М.В. №16-05/18 від 14.05.2018 вартість відновлювального ремонту автомобіля ВАЗ-21103, реєстраційний номер [NUMBER] , становить 67151,42 грн, а вартість матеріального збитку 47306,97 грн. Величина втрати товарної вартості автомобіля не нараховувалась та складає 0,00 грн. Таким чином вимоги про стягнення втрати товарної вартості не підлягають задоволенню. Щодо стягнення витрат на лікування. Так, до матеріалів позовної заяви долучені звернення позивача до лікарняних установ з метою обстеження стану здоров`я та лікування у період 2019 року, тобто через рік після настання події ДТП. Дослідженні судом медичні висновки не містять відомостей про причинно-наслідковий зв`язок з ДТП. При вирішенні питання про наявність підстав до стягнення заявленого розміру матеріальної шкоди спричиненої в наслідок ДТП, суд керується наступними вимогами норм матеріального, процесуального права. Так, згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). За змістом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. З огляду на викладенні вимоги Закону, суд вважає недоведеними та необґрунтованими вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди на лікування, оскільки її завдання внаслідок ДТП не доведено за результатами судового розгляду справи. Таким чином, вимоги позивача про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, задоволенню на підлягають, оскільки є залежними від первинних вимог щодо відшкодування витрат на лікування завданих ДТП. Щодо стягнення моральної шкоди. За правилами частин 1 та 2 ст.1167 ЦК України відшкодуванню підлягає і моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Таким чином, законом не ставиться можливість покладення відповідальності за заподіяну джерелом підвищеної небезпеки шкоду в залежність від наявності вини заподіювача. Сам по собі факт не притягнення особи до адміністративної чи кримінальної відповідальності не може бути підставою для звільнення від цивільної відповідальності в даному випадку. За змістом ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 (з подальшими змінами та доповненнями) (далі Постанова від 31 березня 1995 року) роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз (правова позиція Верховного Суду України № 6-28008св10 від 13.07.2011 року). Згідно ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, CabalesandBalkandaliv. theUnitedKingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування. Між тим, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права. Суд вважає, що діями відповідача були заподіяні моральні страждання позивачу, а саме, у позивача був порушений звичайний спосіб життя, пов`язаний з експлуатацію автомобіля, він був позбавлений можливості використовувати автомобіль за призначенням, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя. Суд, з урахуванням принципів співмірності та справедливості, вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 5000 гривень. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Слід звернути увагу на те, що кожна сторона обирає свій спосіб захисту, та повинна довести обставини, які мають значення для справи, на підставі належних та допустимих доказів. Суд при винесенні рішення бере до уваги кожен доказ окремо, та оцінює їх в сукупності з іншими доказами. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. За таких обставин, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] , ПАТ «Європейський страховий союз» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою необхідно задовольнити частково, стягнути з ПАТ «Європейський страховий союз» на користь позивача вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні, зменшеної на суму ПДВ у розмірі 37 845,57 грн, а також стягнути з [PERSON] на користь позвача різницю між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнту фізичного зносу) і розміром вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні у розмірі 19 844,45 грн., вартість проведення авто-експертизи у розмірі 2 500 грн., моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. Щодо судових витрат. Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст.133 та ч.ч.1, 3 ст.137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані: детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. У відповідності до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, визначено цілі оцінки витрат на професійну правничу допомогу: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включно з підготовчою до її розгляду, збиранням доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються за договором і на підставі доказів щодо обсязі наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості; розмір компенсації витрат адвоката встановлюється договором про надання правничої допомоги на підставі доказів; сума компенсації визначається за детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і витрат, необхідних для надання правничої допомоги; заявлені витрати на адвоката мають бути співмірними зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг і виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому силі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача до суду надано: договір про надання правової допомоги від 01.08.2019, акт приймання-передачі правової допомоги від 20.10.2022 до даного договору та детальний опис правової допомоги від 20.10.2022. Представником позивача зазначено в акті приймання-передачі правової допомоги від 20.10.2022 що надана правова допомога, а саме: захист прав та інтересів Клієнта, пов`язаних із стягненням матеріальної та моральної шкоди, завданої Клієнту внаслідок ДТП по справі №519/74/19 у Южному міському суді Одеської області у розмірі 54600 грн; відшкодування поштових витрат у розмірі 208 грн, відшкодування транспортних витрат у розмірі 3916,80 грн. Відповідно до детального опису правової допомоги від 20.10.2022 представник позивача зазначив, що він приймав участь у судових засіданнях 28.11.2019, 05.05.2020, 16.07.2020, 17.03.2021, 25.05.2021, але дані судові засідання не відбулись у зв`язку перебуванням судді на лікарняному. Також він зазначив, що приймав участь у судовому засіданні 11.10.2021, яке не відбулось, у зв`язку з неякою сторін. Таким чином, суд вважає, що витрати в розмірі 156000 грн не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечить принципу розподілу таких витрат, оскільки в матеріалах справи відсутні документи для встановлення співмірності з часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх необхідністю, обсягом виконаної адвокатом роботи та участю адвоката в судових засіданнях. Відповідно до ч.1 ст.138 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч.3 ст.138 ЦПК України). Граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року №590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави", згідно з додатком до якої витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла, - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, її представникові, не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Розмір витрат, пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, визначається вартістю квитків на залізничний, автомобільний, водний, повітряний транспорт або ж підтвердженою вартістю пального, необхідного для переїзду до суду власним автотранспортом. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 826/13271/16. Такої ж позиції дотримується Верховний суд і у своїй постанові від 30.11.2020 у справі №Н/806/1943/18. З матеріалів справи вбачається, що представник позивача приймав участь безпосередньо у шести судових засіданнях, тому враховуючи граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних справ, представником понесені транспортні витрати на суму 360 грн. Відповідно до наданих квитанцій представником позивача понесені поштові витрати у розмірі 280,80 грн. Статетю 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони, пропорційно розміру задоволених вимог. \~ \~ \~ \~На підставі\~ст.137,\~141\~ЦПК України,\~необхідно стягнути\~з відповідачів\~в рівних\~частинах на\~користь позивача\~судовий збір\~пропорційно розміру\~задоволених вимог\~в сумі\~181,57\~грн (судовий\~збір сплачено\~в розмірі\~768,40\~грн,\~ціна позову\~275\~845,74\~грн,\~задоволено судом\~65\~190,02\~грн.\~або 23,63\~відсотка,\~таким чином\~необхідно стягнути\~судовий збір\~в розмірі\~181,57\~(768,40*23,63%)\~грн., судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 215,70 (39000*23,63%) грн, поштові витрати у розмірі 66,35 (280,80*23,63%) грн, транспортні витрати у розмірі 85,07 (360*23,63%) грн.

Outcome: partial