Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Чугуївського відділу ДВС про зняття арешту з нерухомого майна квартири за адресою: [ADDRESS] , накладеного постановою про арешт майна боржника № 49920904, від 10.08.2017. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона є матір`ю [PERSON] [INFO] , якій на підставі договору дарування від 20.10.2012 належить вищевказана квартира, яку їй подарував її батько [PERSON] . В березні 2023 року вона дізналась про те, що на дану квартиру накладений арешт. Вказувала, що даний арешт накладений державним виконавцем за заявою ПАТ «АКБ» «БАЗИС» у зв`язку із невиконанням [PERSON] умов кредитного договору, однак на момент накладання арешту, дана квартира перебувала у власності неповнолітньої [PERSON] . Крім того, зазначала, що станом на 30.04.2010 заборгованості за кредитом та відсотками у боржника [PERSON] перед ПАТ «АКБ» «БАЗИС» не має. Тобто, державний виконавець наклав арешт на квартиру яке не належало боржнику [PERSON] . Сторони в судове засідання не з`явились. Представник позивача [PERSON] адвокат Мазницький М.М., позивач [PERSON] , третя особа: [PERSON] надали заяви про розгляд справи за їх відсутності та підтримання позовних вимог. Головний державник виконавець Чугуївського ВДВС Галецька Т. надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. На підставі договору дарування квартири від 20.10.2012 посвідченого приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Харківської області Алексик Т.В., [PERSON] подарував [PERSON] [INFO] квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьками [PERSON] , [INFO] , є позивач [PERSON] та третя особа: [PERSON] (а.с. 23). У технічному паспорті на квартиру [ADDRESS] , власником даної квартири вказана [PERSON] (а.с. 20). Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, на вищевказану квартиру накладено арешт на підставі постанови, винесеної МРВ ДВС по Печенізькому, Чугуївському районах та місту Чугуєву ГТУЮ від 10.08.2017, особою, майно якої обтяжується вказаний [PERSON] (а.с. 6). Як вбачається з результатів пошуку виконавчих проваджень в автоматизованій системі виконавчого провадження, ВП № 49920904 відкрите 26.01.2016 щодо боржника [PERSON] [INFO] , стягувачем в якому є ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Базис», завершено (а.с. 12). Згідно довідки наданої Чугуївським відділенням ПАТ «АКБ «Базис» від 30.04.2010, вбачається, що за кредитним договором № 26-05/08-ФО від 21.04.2008 укладеному між АКБ «Базис» та [PERSON] , станом на 30.04.2010 заборгованість відсутня (а.с. 19). Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно волі інших осіб. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 цього Кодексу, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353 цього Кодексу. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, встановленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту в порядку цивільного судочинства. Таким чином, згідно наданих документів суду, вбачається, що на момент накладення державним виконавцем арешту на дану квартиру, [PERSON] не був власником даної квартири, власником була його донька [PERSON] . Виходячи з вищевикладеного, на час звернення із заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. Отже, накладений арешт на майно, заважає позивачу скористатися належним йому на праві власності майном, що є порушенням його конституційних прав.

Outcome: approved