Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-25 00:00:00

Позовні вимоги. Позивач [PERSON] \~звернулась до\~суду з\~позовом до\~Акціонерного товариства\~«Ідея Банк»,\~в якому\~просить стягнути\~з Акціонерного товариства «Ідея Банк» 46258 грн. 47 коп. коштів, що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості за кредитними договорами №07.977.74950 від 03.07.2015 року та № P24.977.75972 від 30.08.2016 року з огляду на нікчемність положень договорів, які встановлюють таку плату. Крім того, просила стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на свою користь витрати на професійну правову допомогу адвоката у розмірі 10 000 грн. В обґрунтування позову покликається на те, що встановлена банком у кредитних договорах плата за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемною умовою договорів, оскільки відповідачем було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись на безоплатній основі. Вважає також, що такі умови договір є недійсними з огляду на те, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку є надуманою (оманливою) умовою кредитного договору, оскільки без звернення позичальника банк навіть безоплатно не може надати таку інформацію. Рух справи в суді. Ухвалою суду від 21 січня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику (повідомлення) сторін у судове засідання. Ухвалою Галицького\~районного суду\~м.\~Львова від\~14\~квітня 2021\~року зупинено\~провадження у\~справі до прийняття Великою Палатою\~Верховного Суду\~рішення у\~справі №496/3134/19 за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору, оскільки справа містить виключну правову проблему. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 05 вересня 2022 року провадження у справі відновлено у зв`язку із закінченням Верховним судом перегляду у касаційному порядку справи №496/3134/19. 24 лютого 2021 року від представник відповідача надійшла заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності у справі, яка мотивована тим, що позивач систематично здійснював погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості аж до серпня 2016 року., а перший платіж в розмірі 651 грн. позивачем був здійснений ще 27 липня 2015 року. Таким чином, на думку представника відповідача позивач дізнався про порушене право ще перед укладенням кредитного договору. Встановлені судом фактичні обставини справи Перевіривши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог частково, виходячи з наступного. 03 липня 2015 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 07.977.74950. Згідно пункту 1.1. кредитного договору відповідач надає позивачу кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 11900,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язується отримати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору. Відповідно до п.1.2 вказаного кредитного договору, банк надає кредит у день підписання договору строком на 48 місяців. Відповідно до п.1.3 вказаного кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 1,9900 річних від залишкової суми кредиту. Згідно пункту 1.4. кредитного договору за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 3,3000% від початкової суми кредиту. Згідно зафіксованого у п. 6.1. кредитного договору графіка щомісячних внесків, відповідачем нараховано, а позивачем сплачено комісію за період 03.07.2015 року по 03.07.2019 року в сумі 18883,17 грн. Вказане підтверджується також з долучених до матеріалів справи банківських виписок. 30 серпня 2016 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № P 24/977/75972. Згідно пункту 1.1. кредитного договору відповідач надає позивачу кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 19391,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язується отримати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору. Відповідно до п.1.2 вказаного кредитного договору, банк надає кредит у день підписання договору строком на 48 місяців. Відповідно до п.1.3 вказаного кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 1,9900: річних від залишкової суми кредиту. Згідно пункту 1.4. кредитного договору за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Згідно зафіксованого у п. 6.1. кредитного договору графіка щомісячних внесків, відповідачем нараховано, а позивачем сплачено комісію за період з 30.08.2016 року по 30.08.2020 року в сумі 27375,30 грн. Вказане підтверджується також з долучених до матеріалів справи банківських виписок. Мотиви прийняття рішення судом Відповідно до пункту 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства. Поняття зобов`язання належить до фундаментальних понять доктрини цивільного права. Розумне тлумачення законодавства можливе лише з врахуванням правової природи зобов`язання. Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення між сторонами кредитного договору), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення між сторонами кредитного договору), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до частин першої другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення між сторонами кредитного договору), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168,банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин(укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»,умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі №361/392/20 (провадження №61-16470св20) та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Також Велика Палата Верховного Суду у названій вище постанові вказала, щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, ураховуючи наведені вище норми матеріального права, положення укладених між сторонами кредитних договорів в частині обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів є нікчемними. Щодо заяви представника відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК). За загальним правилом, яке міститься у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з частиною третьою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Частиною першою статті 267 ЦК України передбачено, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності (ч.2 ст.267 ЦК). Згідно з ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За вимогами частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5 ст.267 ЦК). Враховуючи наведені вище вимоги закону й те, що позивач просить застосувати наслідки недійсності нікчемними умови кредитних договорів щодо обов`язку щомісячного внесення позичальником плати за обслуговування кредитної заборгованості, виконання яких розпочалось позивачем: - за договором № 07.977.74950 20 серпня 2015 року, то поверненню підлягають сплачені позивачем кошти, як плата за обслуговування кредитної заборгованості (комісія), починаючи з 20 грудня 2017 року, враховуючи ту обставину, що позов поданий (надісланий) до суду 02.12.2020 року, а попередній платіж внесений позивачем 20 листопада 2017 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності; - за договором № Р24.977.75972 01 жовтня 2016 року,то поверненню підлягають сплачені позивачем кошти, як плата за обслуговування кредитної заборгованості (комісія), починаючи з 01 січня 2018 року, враховуючи ту обставину, що позов поданий (надісланий) до суду 02.12.2020 року, а попередній платіж внесений позивачем 01 грудня 2018 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності; Таким чином, вимога позивача про зобов`язання банку повернути їй сплачені кошти, як плату за обслуговування кредитної заборгованості (комісію), за період з 20 грудня 2017 року по 03 липня 2019 року включно за договором заборгованості, виконання яких розпочалось позивачем за договором № в розмірі 6153 грн.50 коп. є законною та обґрунтованою. В задоволенні вимоги позивача про повернення коштів, як плати за обслуговування кредитної заборгованості (комісії), сплачених за період з 20 серпня 2015 року по 20 листопада 2017 року включно в розмірі 12729 грн. 67 коп. необхідно відмовити за спливом позовної давності. Вимога позивача про зобов`язання банку повернути їй сплачені кошти, як плату за обслуговування кредитної заборгованості (комісію), за період з 01 січня 2018 року по 30 серпня 2020 року включно за договором № Р24.977.75972 в розмірі 17384 грн. 88 є законною та обґрунтованою. В задоволенні вимоги позивача про повернення коштів, як плати за обслуговування кредитної заборгованості (комісії), сплачених за період з 01 жовтня 2016 року по 01 грудня 2017 року включно в розмірі 9990 грн. 44 коп. необхідно відмовити за спливом позовної давності. При цьому, необхідно зазначити, що при визначенні розміру стягуваної банком плати за обслуговування кредитної заборгованості (комісії), судом беруться до уваги надані позивачем виписки по рахунках за період з 01 січня 2015 року по 08 вересня 2020 року за договором № 07.977.74950 та за період 01 січня 2016 року по 08 вересня 2020 року за договором № Р24.977.75972. Щодо витрат на професійну правничу допомогу Дослідивши матеріали заяви та матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. До витрат, пов`язаних з розглядом справи серед інших належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1\~ст.137 ЦПК України\~у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч.2\~ст.137 ЦПК, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану із справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Із доданих до заяви матеріалів встановлено, що між позивачем [PERSON] та адвокатським об`єднанням «Шпунт і партнери» 18 листопада 2020 року укладено договір про надання правової допомоги №18-11/20-ц. Згідно п.3.1. розмір оплати послуг виконавця розраховується та визначається виконавцем у сформованих ним рахунках та актах виконаних робіт, які направляються замовнику та обраховується із розрахунку 50% прожиткового мінімуму на працездатну особу станом на момент формування виконавцем рахунків та актів виконаних робіт за кожну годину, затрачену виконавцем у зв`язку із наданням послуг по даному договору. Відповідно до акту виконаних робіт № 1 від 06 березня 2023 року виконавець надав, а замовник прийняв наступні послуги: попередня консультація, підготовка, укладення договору про надання правової допомоги, збирання доказів та інших матеріалів необхідних для формування правової позиції та позовної заяви, їх копіювання, вивчення та аналіз матеріалів судової практики у аналогічних справах, повний аналіз та підрахунок здійснених позивачем платежів, підготовка позовної заяви від 17 грудня 2020 року, формування примірників позовної заяви з усіма додатками, їх копіювання та подання до суду, вивчення та аналіз правових висновків, що містяться у постанові Великої Палати Верховного суду у справі № 496/3134/19, підготовка пояснень від 06 березня 2023 року. Загальна вартість робіт склала 16104.00 грн. У постанові від 28 грудня 2020 року в справі №640/18402/19 Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. 18 квітня 2023 року від представника відповідача надійшли заперечення на пояснення, у яких останній зазначив, що зазначені представником позивача витрати пов`язані з вивченням та аналізом документів і аналізом та складанням адвокатського запиту, консультацією клієнта, з ознайомленням з документами, вивченням та аналізом правових висновків не можуть підлягати відшкодуванню, адже є необґрунтованими, оскільки ці дії охоплюють собою послугу зі складання позовної заяви. Враховуючи викладене вище, предмет спору, характер та обсяг виконаної роботи адвокатом, принцип співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, ціну позову, суд приходить до висновку про зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 8000 грн. На думку суду, вимоги представника позивача про стягнення з відповідача витрат за вивчення та аналіз правових висновків, які містяться у постанові Великої Палати Верховного суду у справі № 496/3134/19,, витрат за вивчення та аналіз матеріалів судової практики у аналогічних справах, а також послуги з повного аналізу та підрахунку здійснених позивачем платежів охоплюються послугами зі збирання доказів та інших матеріалів необхідних для підготовки та формування правової позиції, послугами з підготовки позовної заяви. Крім того,\~оскільки позов\~було задоволено\~частково,\~фактично підлягають\~до стягнення\~з АТ\~«Ідея Банк» на користь позивача витрати на професійну правову допомогу у розмірі 4071 грн. (23538.38/46258.47*8000). Відповідно до ч. 3\~ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»\~позивач звільнений від сплати судового збору. Відтак, судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 454 грн (23538.38/46258.47*908 грн.)

Outcome: partial