Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

Позивач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просить визнати спільною сумісною власністю подружжя нерухоме майно, яке з відповідачем придбано за час перебування у шлюбі, та у порядку поділу в натурі спільного майна подружжя: виділити йому в цілому у власність, припинивши право спільної сумісної власності відповідача, на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] ; виділити в цілому відповідачу квартиру за адресою: [ADDRESS] , припинивши право спільної сумісної власності позивача; визнати за сторонами по ідеальної частини нерухомого майна, а саме: житлова квартира за адресою: [ADDRESS] ; нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] (місце для зберігання індивідуального транспорту № ХХVІ); нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , площею 50,5 кв.м. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Тімченко О.В. Суд ухвалою від 30 квітня 2021 року прийняв цивільну справу до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. Відповідачем подано відзив, в якому частково погоджується із заявленими вимогами: визнає виділення їй квартири по [ADDRESS] та визнання за сторонами по ідеальної частини місця для зберігання індивідуального автотранспорту по [ADDRESS] , а у іншій частині просить відмовити за безпідставністю. Суд ухвалою від 12 липня 2021 року закрив підготовче провадження з призначенням справи до судового розгляду, задоволено заяву сторін про виклик та допит свідків. Суд ухвалою від 30 вересня 2022 року за клопотанням сторони позивача призначив судову експертизу давності документів із поновленням відповідного строку, одночасно витребувано документи (докази) для проведення призначеної експертизи. Зупинено провадження у справі. Постановою Львівського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року ухвалу суду першої інстанції від 30 вересня 2022 року залишено без змін. Суд ухвалою від 30 березня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати та занесеною до протоколу судового засідання, поновив провадження у справі. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні сторона позивача позов підтримала, а сторона відповідача проти такого заперечила. \~ \~ \~ \~Вирішуючи спір, суд установив наступне. Сторони зареєстрували шлюб 13 серпня 1989 року, який розірваний рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 26 березня 2018 року у справі № 464/844/18, яке набрало законної сили 25 квітня 2018 року. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (ч.2 ст.114 СК України). Позивачем заявлено вимоги про поділ майна подружжя, які врегульовано наступними нормами закону. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Згідно із ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У ст.60 СК України визначено, шо майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми\~ст.60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Саме такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 29 січня 2021 року у справі № 161/14048/19, які у порядку ч.4 ст.263\~ЦПК України враховуються при застосуванні норм права. Сторонами визнано, що під час перебування у шлюбі ними набуто та зареєстровано за відповідачем наступне нерухоме майно: квартиру за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 20139599 (набуття у 2007 році); нежитлове приміщення,\~розташоване за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~ реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1896555646101 (нежитлові приміщення ХІ-23,1 кв.м, ХІІ-16,1 кв.м, ХІІІ-11,3 кв.м, що складають 52/100 часток нежитлових приміщень під літ. ХІ, ХІІ, ХІІІ, XV, XVІ загальною площею 97,3 кв.м) (набуття у 2007 році); місце для зберігання індивідуального транспорту № ХХVІ, розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 20181063 (набуття у 2007 році); нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 58,0 кв.м, реєстраційний номер майна 1595992 (набуття у 2003 році). Такі обставини підтверджується наявними у справі письмовими доказами, а також актуальними відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 22 травня 2023 року. \~ \~ \~ \~Надаючи оцінку аргументам відповідача щодо купівлі квартири по [ADDRESS] за особисті кошти, отримані в дар від батьків, суд установив наступне. \~ \~ \~ \~29 листопада 2005 року між відповідачем [PERSON] , пайовиком, та Закритим акціонерним товариством Проектно-будівельне об`єднання «Львівміськбуд», забудовником, укладено договір № 2005/51-11 про пайову участь у будівництві, згідно з яким взяла участь у фінансуванні багатоквартирного будинку по [ADDRESS] у розмірі паю, який рівний вартості побудованої квартири 263\~224 грн, що узгоджується із довідкою забудовника. Свідоцтво на квартиру [ADDRESS] на ім`я відповідача видано 09 серпня 2007 року. \~ \~ \~ \~Як стверджує відповідач, батьки подарували їй кошти для виплати пайових внесків за квартиру в сумі 266\~000,00 грн: 01 грудня 2005 року - мати [PERSON] у розмірі 80\~000 грн; 22 квітня 2006 року батько [PERSON] у розмірі 186\~000,00 грн. Відповідач надала для огляду у судовому засіданні оригінали простих письмових договорів (копії наявні у матеріалах справи). Пояснила, що на виконання вимог ч.3 ст.361 ЦК України, якою передбачено, що сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення договору, беручи до уваги позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 24 січня 2019 року у справі № 243/8038/17, від 21 березня 2019 року у справі № 537/2419/16-ц, сторони 24 та 25 травня 2021 року нотаріально посвідчили наведені договори. \~ \~ \~ \~Натомість суд не бере до уваги твердження відповідача щодо використання саме цих коштів для придбання квартири, адже за наданими нею ж квитанціями за договором про пайову участь у будівництві сплачувала наступними платежами: 16 грудня 2005 року 40\~000,00 грн; 16 лютого 2006 року 30\~000,00 грн; 18 травня 2006 року - 17\~000,00 грн; 29 травня 2006 року 15\~000,00 грн; 10 липня 2006 року - 56\~000,00 грн; 19 липня 2006 року 62\~550,00 грн; 27 липня 2006 року 42\~674,00 грн. Наведені платежі зовсім не співпадають та не співпадають із двома датами передачі коштів. Окрім цього, позивачем під час розгляду справи у суді заперечено достовірність договору дарування від 22 квітня 2006 року та заяви про повний розрахунок від 22 квітня 2006 року з обґрунтуванням, що такі породжені відповідачем після ознайомлення з позовною заявою, що, в свою чергу, викликає сумнів щодо дійсної дати написання документів. За клопотанням сторони позивача ухвалою суду від 30 вересня 2022 року призначено судову експертизу давності документів, на вирішення експертів поставлено питання: чи відповідає давність виконання договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , указаній у ньому даті - 22 квітня 2006 року, чи має ознаки пізнішого внесення поправок (дописок)?; чи відповідає давність виконання заяви [PERSON] про повний розрахунок, указаній у ній даті - 22 квітня 2006 року, чи має ознаки пізнішого внесення поправок (дописок)? Одночасно для забезпечення проведення експертизи витребувано у [PERSON] та [PERSON] оригінал договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , від 22 квітня 2006 року та заяву [PERSON] про повний розрахунок від 22 квітня 2006 року, які зобов`язано надати суду протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. Як регламентовано ст.109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Визнання факту, для з`ясування якого призначалася експертиза, або відмова у визнанні цього факту здійснюється судом з урахуванням оцінки доказів, аналізу правової позиції цієї особи та того результату, якого вона домагається. Фактично суд виходить з припущення, що особа ухиляється від участі в експертизі, оскільки побоюється її результатів, а тому визнає факт, який треба було встановити експертизою, доведеним. Такої позиції притримується Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 373/1917/15-ц. Зважаючи, що експертизу призначено для вирішення питання достовірності згаданих договору дарування та заяви від 22 квітня 2006 року, а відповідач не надала такі для проведення експертизи, фактично ухилившись від її проведення. Оскільки висновок експертизи з даних питань має істотне значення для вирішення спору, а тому визнає такі докази недостовірними у порядку ст.79 ЦПК України та такими, що не підтверджують факт дарування батьком грошових коштів відповідачу. Суд відкидає аргументи щодо неможливості надання доказів відповідачем з покликанням на заборону батька [PERSON] , адже саме відповідачем оригінали було подано в судовому засіданні для огляду. Як викладено у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 161/5372/17, цінність свідка полягає в його безпосередньому об`єктивному сприйнятті обставини справи за допомогою органів чуттів і відсутності юридичної зацікавленості у вирішенні справи. І саме з огляду на своє нейтральне становище людина здатна об`єктивно та правильно засвідчити події і факти так, як вони дійсно відбувалися для можливості уникнення формалізму та зловживання процесуальними правами. Натомість, на підставі показань свідків не можуть встановлюватися факти, які з огляду на закон або звичай установлюються в документах. Показання свідків [PERSON] , матері відповідача, та [PERSON] , невістки (дружини брата) відповідача, суд оцінює критично, адже такі не можуть бути беззаперечними та достатніми доказами джерел походження коштів відповідача за укладеними договорами, зважаючи на встановлені дійсні обставини справи. \~ \~ \~ \~З огляду на таке придбання спірної квартири за особисті кошти відповідача матеріали справи не містять, а саме по собі отримання відповідачем коштів від батьків не може беззаперечно свідчити, що спірна квартира була придбана саме за ці кошти без наданням відповідних доказів. Суд відхиляє доводи відповідача у цій частині. Схожа позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 127/21552/17. Досліджуючи заперечення відповідача про визнання спільною сумісною власністю подружжя нежитлових приміщень по [ADDRESS] та [ADDRESS] з підстав належності таких як фізичний особі - підприємцю, суд виходить з наступних мотивів. У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 279/6459/14-ц сформульовано наступну правову позицію. Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Згідно зі ст.52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна. Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя. За договором купівлі-продажу, укладеним 27 червня 2003 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Львівській області (продавець) та суб`єктом підприємницької діяльності фізичної особи відповідачем (покупець), остання придбала у власність нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] загальною площею 58,0 кв.м вартістю 26\~335 грн. За відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за відповідачем (як фізичною особою, не підприємцем) на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нежитлові серії С-01954, виданим 09 серпня 2007 року Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради. У матеріалах справи відсутні достатні докази, які б достеменно підтверджували набуття спірного майна за рахунок коштів відповідача як підприємця, тобто за її особисті кошти, розмір цих коштів та джерело їх походження. Зокрема, наявне доручення вкладника по рахунку виписане від імені відповідача як фізичної особи, а звіти суб`єкта малого підприємництва фізичної особи платника єдиного податку, податкові декларації платника єдиного податку фізичної особи підприємця, виписки по рахунку за період з 2018 року не підтверджують та не спростовують обставини придбання спірного майна. З огляду на викладене доводи відповідача про придбання спірного майна за її особисті кошти є необґрунтованим, презумпцію спільності права власності подружжя на вказане майно не спростовано. Належність на праві спільної сумісної власності подружжя місця для зберігання індивідуального транспорту № ХХVІ, реєстраційний номер майна 20181063, відповідачем не оспорюються та судом під сумнів такі обставини не ставляться. Розглядаючи вимоги про поділ майна подружжя - квартири [ADDRESS] , суд бере до уваги наступне. Виходячи із положень п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. \~ \~ \~ \~У п.2\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~розгляду цивільних\~справ про\~визнання правочинів\~недійсними» №\~9\~від 06\~листопада 2009\~року (при застосуванні норм права враховується Верховним Судом у постанові від 19 квітня 2023 року у справі № 234/6917/21) \~встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.227\~ЦК УРСР\~договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність\~договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. За договором купівлі-продажу від 16 березня 1994 року, посвідченим державним нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори Шевців Л.М. (зареєстровано в реєстрі за № І-І536) [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали, а відповідач купила квартиру [ADDRESS] . У самому договорі-купівлі-продажу вказано, що у відповідності до ст.227 ЦК України цей договір підлягає реєстрації у Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації. У листі ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 16 березня 2021 року повідомлено, що згідно з матеріалами інвентаризаційної справи квартира [ADDRESS] станом на 29 грудня 2012 року зареєстрована за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 27 грудня 1993 року, виданого Львівською міською адміністрацією згідно з розпорядженням № 1550 від 27 грудня 1993 року. Інформацією про реєстрацію права власності за [PERSON] за вищевказаною адресою бюро не володіє. Зважаючи на інформацію ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу від 16 березня 1994 року не було зареєстровано у відповідному органі. Відповідач не набула у встановленому чинним на той час законом порядку право власності на квартиру, на даний час власниками такої є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У порядку ст.51 ЦПК України залучення співвідповідачів відбувається тільки за клопотанням позивача. Дана норма є імперативною. Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанови Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц, від 03 травня 2022 року у справі № 711/3591/21, від 03 травня 2023 року у справі № 200/7595/18). \~ \~ \~ \~За установлених дійсних обставин, відсутності інших заявлених вимог та незалучення належних відповідачів, суд позбавлений можливості у даній справі вирішувати питання дійсності договору купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру за покупцем відповідачем, а тому така нерухомість квартира [ADDRESS] безумовно не підлягає при поділі майна подружжя. Висновки Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 щодо державної реєстрації права власності є нерелеватними, адже у такій зроблено правовий висновок за норами ЦК України 2004 року, а у даній справі у цій частині підлягають застосуванню норми ЦК УРСР 1963 року. Вирішуючи питання поділу спільного майна подружжя, суд ураховує положення ст.71 СК України:, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Суд може ухвалити рішення щодо поділу майна в натурі. Такий спосіб застосовується до подільних речей, тобто речей, які можна поділити без втрати їх цільового призначення (ст.183 ЦК України). Суд може ухвалити рішення про присудження майна одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку виплатити другому з подружжя компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності (ч.ч.2, 4, 5 ст.71 СК України). У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 589/4112/17-ц сформульовано правовий висновок про те, що суд може застосувати і такий спосіб поділу майна, як розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості і частки кожного із подружжя у спільному майні. Розподіл речей є самостійним способом поділу подружнього майна та має місце при наявності кількох більш-менш рівнозначних за вартістю речей, які за своєю природою не можуть бути поділені в натурі. Так, суд може розподілити між подружжям будь-які об`єкти права спільної власності, передавши кожному з подружжя певну їх кількість. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Крім того, у процесі поділу майна суд може одночасно застосувати не один спосіб, а їх комбінацію: відносно одних видів речей застосувати їх поділ в натурі, стосовно інших здійснити передачу одному із подружжя з зобов`язанням певної компенсації другому, а треті види речей розподілити між сторонами з урахуванням їх вартості. При цьому враховується вартість окремих речей, а також загальна вартість майна, що передається кожному з подружжя. Беручи до уваги заявлені вимоги та ненадання сторонами відомостей щодо дійсної вартості майна суд у порядку поділу спільного майна подружжя визнає за кожним по частини нерухомого майна. Підстав для відступу від рівності часток не встановлено. Відповідно до принципів диспозитивності та змагальності цивільного судочинства, за якими суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог та наданих доказів, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов переконання про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Суд частково погоджується із слушними доводами сторін, протилежного ними не підтверджено. У матеріалах справи відсутні відомості, що б спростовували даний висновок суду, який узгоджується із такими засадами сімейного та цивільного законодавства/судочинства як верховенство права, справедливість, добросовісність та розумність (ст.7 СК України, ст.3 ЦК України,\~ст.2 ЦПК України). Розподіляючи витрати, у порядкуст.141\~ЦПК України на відповідача слід покласти сплачені позивачем при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: dismissed