Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, вимоги якого в подальшому уточнив, до відповідачки про зміну (зменшення) розміру аліментів, стягуваних з позивача на користь відповідачки на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , посилаючись на те, що судовим наказом Арцизького районного суду Одеської області від 07 березня 2019 року з позивача на користь відповідачки стягуються аліменти на утримання вказаної дитини у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але\~не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Позивач на теперішній час не є офіційно працевлаштованим, постійного доходу не має, проживає разом з матір`ю, яка є пенсіонеркою, внаслідок чого матеріальний стан позивача погіршився, тому виникла необхідність у зменшенні розміру стягуваних за вказаним судовим наказом аліментів та встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 2000,00 грн., які слід стягувати щомісячно до досягнення дитиною повноліття, у зв`язку з чим звернувся до суду із зазначеним позовом. У судове\~засідання позивач\~не з`явився,\~але до\~суду від\~нього надійшла\~заява про\~розгляд справи\~за його\~відсутності.\~Уточнені позовні\~вимоги підтримав\~у повному\~обсязі,\~просив їх\~задовольнити, у разі неявки відповідачки в судове засідання не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялась належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення їй судових повісток, клопотання про розгляд справи за її відсутності, відзив на позовну заяву до суду не подавала, про причини неявки суд також не повідомила. Суд також враховує, що складовим елементом права на справедливе судочинство є судовий розгляд справи упродовж розумного строку (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) від 04 листопада 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, пункт 86; «Странніков проти України» від 03 травня 2005 року, пункт 40; «Лещенко і Толюпа проти України» та «Смирнова проти України» від 08 листопада 2005 року, пункт 54, «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, пункт 41). Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Також, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Отже, відповідачка зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З матеріалів справи не вбачається, що відповідачка надавала суду доказів неможливості прибути в судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, дві неявки відповідачки в судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для неявки. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідачки про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. Виходячи із\~вищезазначеної практики\~ЄСПЛ,\~враховуючи зазначені\~обставини неявки\~відповідачки до\~суду,\~суд вважає\~можливим провести\~розгляд справи\~за відсутності\~відповідачки,\~яка з\~15\~вересня 2022\~року, тобто з моменту відкриття провадження у справі до ухвалення даного заочного рішення, жодного разу до суду не прибула, станом розгляду справи не цікавилась, тим самим своїм процесуальним обов`язком з`явитись в судове засідання за викликом, знехтувала. Вирішуючи питання про здійснення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачку, яка не вчиняє дій щодо її участі у розгляді справи. Враховуючи вказані факти, згоду позивача, що викладена у його заяві, суд вважає за можливе, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши та оцінивши надані суду письмові докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі і такий висновок суду ґрунтується на наступному. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов`язані з обов`язком батьків утримувати неповнолітню дитину, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10 вересня 2009 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області, дитина [PERSON] народився [INFO] , батьками якого зазначені [PERSON] (а. с. 5, 40), позивач у справі, та [PERSON] (а. с. 20, 21), відповідачка у справі (а. с. 6). На підставі судового наказу Арцизького районного суду Одеської області від 07 березня 2019 року з [PERSON] , позивача у справі, на користь [PERSON] , відповідачки у справі, стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] (а. с. 7). Відповідно до довідки № 321/14/02 від 02 серпня 2022 року, виданої Арцизькою районною філією Одеського обласного центру зайнятості, [PERSON] , позивач у справі, не перебуває на обліку та не отримує допомогу по безробіттю в Арцизькій районній філії Одеського обласного центру зайнятості, що також підтверджується записом з трудової книжки [PERSON] , позивача у справі, про припинення виплати допомоги по безробіттю станом на 04 липня 2020 року (а. с. 10, 14). Згідно з випискою з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 01 серпня 2022 року, виданої Відділом обслуговування громадян № 1 (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, відрахування до Пенсійного фонду України з доходу [PERSON] , позивача у справі, здійснювалися по 2019 рік (а. с. 11-13). Як вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25 лютого 1981 року, виданого Арцизьким районним РАЦС Одеської області, [PERSON] , позивач у справі, народився [INFO] , матір`ю якого зазначена [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з [PERSON] , позивачем у справі, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 1415 від 04 серпня 2022 року, виданою Арцизькою міською радою Одеської області (а. с. 15, 16). Згідно з довідкою про доходи № 2181635739116106 від 03 серпня 2022 року, виданою Відділом обслуговування громадян № 1 (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, [PERSON] , мати позивача у справі, є пенсіонеркою за віком (а. с.17). Судом встановлено, що матеріальне становище позивача змінилось, у зв`язку з відсутністю у нього постійного доходу та проживання разом з позивачем його непрацездатної матері. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами, згідно зі ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати вимогам, зазначеним у ст. ст. 77-80 ЦПК України. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ч. 2\~ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до\~ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~155\~СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі\~ст. 180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Згідно з положеннями ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів непрацездатних батьків; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Аналізуючи зазначені норми закону, суд виходить з того, що батьки повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі, не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі, не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, забезпечення батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду може бути згодом зменшено за рішенням суду за позовом платника аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з\~роз`ясненнями,\~що викладені\~в п.\~23\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~3\~від 15\~травня 2006\~року «Про\~застосування судами\~окремих норм\~Сімейного кодексу\~України при\~розгляді справ\~щодо батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів, у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.\~ Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі № 6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Отже, Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З аналізу вказаних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зміну розміру аліментів, слід з`ясовувати, чи змінилося матеріальне становище, чи є у платника аліментів непрацездатні батьки, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Судом встановлено, що позивач на обґрунтування позовних вимог про зміну розміру стягуваних аліментів, послався на обставину, що у нього є непрацездатна матір, яка є пенсіонеркою за віком та відсутнє джерело постійного доходу, надавши суду на підтвердження зазначеної обставини вищезазначені докази. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи вищевикладені норми матеріального права, суд дійшов висновку, що розмір аліментів, який стягується з позивача на утримання його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , підлягає зменшенню відповідно до вимог ч. 1 ст. 192 СК України. Враховуючи уточнені позивачем позовні вимоги, зазначені обставини та надані ним докази у їх сукупності, враховуючи баланс інтересів дитини та матеріальних можливостей батька, суд вважає за необхідне встановити розмір аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який підлягає стягненню з позивача [PERSON] , позивача у справі, на користь [PERSON] , відповідачки у справі, на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 2000,00 грн., але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання наявним рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття, що на думку суду є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Суд не приймає до уваги долучений позивачем письмовий доказ: розрахунок заборгованості\~по аліментах\~від 25\~липня 2022\~року,\~виданий державним\~виконавцем Арцизького\~відділу державної\~виконавчої служби\~у Болградському\~районі Одеської\~області ПМУМЮ\~(м.\~Одеса)\~Бірюковою І.Д.(а. с. 8-9), оскільки зазначений документ відповідно до ст. 182 СК України не підпадає під обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, та не є належним доказом, який містить інформацію щодо предмета доказування, в розумінні ст. 77 ЦПК України. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] про зміну (зменшення) розміру аліментів, оскільки зібрані у справі докази та їх належна оцінка доводять, що позов обґрунтований, а викладені позивачем в позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та вони не спростовані відповідачкою. У зв`язку зі зміною (зменшенням) розміру аліментів за судовим наказом Арцизького районного суду Одеської області від 07 березня 2019 року, яким з позивача на користь відповідачки стягуються аліменти на утримання їх спільної дитини, суд прийшов до висновку, що зазначений судовий наказ підлягає відкликанню з виконання. Суд зазначає, що вказане рішення не є перешкодою для застосування в подальшому положень ст. 192 СК України, а тому в разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, за заявою вказаних осіб визначений розмір аліментів даним рішенням може бути змінений. Також, суд звертає увагу на те, що у зв`язку з недостатньою кількістю суддів (з 2017 року кількість суддів в Арцизькому районному суді Одеської області зменшилася з 5 до 1), щодо яких має здійснюватися автоматизований розподіл справ, навантаження на одного суддю виходить за межі фізичних можливостей. В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і, зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу. У пункті 33, 35 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст. 6 Конвенції, а також, щоб судді могли ефективно працювати. Отже, у судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал, тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, яке утворилося на суддю, яка одна здійснює правосуддя в Арцизькому районному суді Одеської області, унеможливило розгляд наявної справи у строки, передбачені ЦПК України. На підставі ст. 51 Конституції України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 141, 150, 155, 180, 181, 182, 184, 192 СК України,

Outcome: approved