Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

21 лютого 2022 р. [PERSON] (далі: позивач) звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом про стягнення з [PERSON] (далі: відповідач) 3 % річних у сумі 24 614, 68 грн., інфляційних втрат у сумі 55 137, 93 грн. Також просив стягнути витрати на професійну правничу (правову) допомогу в сумі 7 000, 00 грн. В обґрунтування заявленої вимоги позивач посилається на те, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21.08.2019 стягнуто з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у сумі 268 350 грн., 3 % річних у сумі на час прострочення сплати боргу у сумі 20 176, 1 4 грн. та інфляційні втрати у суму 92 590, 27 грн. Станом на час подання даної позовної заяви рішення суду відповідачем не виконано, у зв`язку з цим вважає вправі вимагати стягнення з нього на свою користь 3 % річних та інфляційних втрат до повного виконання грошового зобов`язання. До судового засідання сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились, позивач просив розгляд справи здійснювати за його відсутності, також зазначив, що заперечує проти ухвалення заочного рішення, відповідач причину неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення від учасників справи не надходило, підстав передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладено справи судом не встановлено. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи, що сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, причини для відкладення розгляду справи відсутні, у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести судовий розгляд справи за відсутності сторін. У відповідності до приписів ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини: 04.02.2016 р. між позивачем та відповідачем укладено договір позики, відповідно до п.1.1 якого позивач передав відповідачу безпроцентну позику на суму 268350 грн. Згідно з п.2.2 даного договору сторони домовились, що грошові кошти, які є предметом цього договору передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору. 21.08.2019 рішенням Київського районного суду м. Харкова стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 04.02.2016 р. в сумі 268 350 грн., 3 % річних у сумі 20 176, 14 грн., інфляційні витрати в сумі 92 590, 27 грн. Вищезазначене рішення набрало законної сили 01.10.2019р. та 21.10.2019 позивач отримав виконавчий лист. 09.08.2021 р. приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. відкрите виконавче провадження № 66445600 з виконання рішення Київського районного суду м. Харкові від 21.08.2019. 17.02.2022 р. приватний виконавець листом повідомив позивача, що рішення Київського районного суду м. Харкова від 09.08.2019 виконується, розмір заборгованості не змінювався. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності заборгованості перед позивачем. За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Судом встановлено, що відповідач належним чином не виконував своїх зобов`язань, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за договором позики, відсотками, інфляційних витрат. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21.08.2019 підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідача перед позивачем та його порушення. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням рішення Київського районного суду м. Харкова від 21.08.2019 зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором позики не припинилося. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 КЦ України, за увесь час прострочення. Разом з тим, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних в сумі 24 614, 68 грн. та інфляційних витрат у розмірі 55 137, 93 грн. за період з 29.01.2019р. по 18.02.2022 р., суд вважає його таким, що повністю відповідає чинному законодавству. З огляду на вищевикладене, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з урахуванням наведеного. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. Що стосується витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне: Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 137 ЦПК України). Згідно з ч. 2 ст. 133 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Приписами ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги позивачем надано договір № 06/22 про надання професійної правничої (правової) допомоги (послуг) від 08.02.2022, свідоцтво на заняття адвокатською діяльністю серії ВХ № 002224, ордер серії АХ від 18.02.2022 р. Разом з тим, з наданих позивачем доказів на підтвердження понесених ним витрат на отримання правничої допомоги, суд позбавлений можливості здійснити перевірку та аналіз наданих адвокатом послуг для вирішення питання обґрунтованості виникнення заявленої суми до стягнення. З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про відсутність достатніх правових підстав для задоволення вимог позивача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу з відповідача у сумі 7 000,00 грн.

Outcome: partial