Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

Позивач звернулася у Рівненський районний суд Рівненської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій з урахуванням заяви про зміну предмету позову поданої до суду 16 листопада 2022 року просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] та виселити останнього з вказаного будинку. В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що вона отримала у спадщину після смерті матері [PERSON] садовий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , в якому з 13 грудня 2016 року зареєстрований та проживає відповідач. [PERSON] є колишнім її чоловіком. Шлюб між ними розірвано рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 24 жовтня 2019 року, яке набрало законної сили 25 листопада 2019 року. Незважаючи на розірвання шлюбу, відповідач продовжує проживати у належному їй будинку та чинить перешкоди у користуванні вказаним майном, у них з відповідачем склалися вкрай неприязні стосунки через постійні сварки. [PERSON] вселився у вказаний будинок в якості члена сім`ї власника, тобто набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом і втратив його із втратою вказаного статусу. Оскільки відповідач добровільно виселитися відмовляється, вона вимушена за захистом свого права власності звернутися до суду. Представник відповідача - адвокат Яремою С.В. подала відзив на позовну заяву, в якому просила у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень на позовну заяву вказала, що шлюб між сторонами було зареєстровано 23 листопада 1990 року, а розірвано - 24 жовтня 2019 року. 22 січня 2009 року, після смерті матері, [PERSON] успадкувала садовий (дачний) будинок за адресою: [ADDRESS] . З 2009 року сторони почали проживати у вказаному будинку і проживають в ньому по даний час. Відповідач у вищевказаний будинок вселився з дозволу позивача, як член сім`ї. Припинення між позивачем та відповідачем сімейних відносин не може бути самостійною підставою для виселення останнього без надання йому іншого житла. 06 жовтня 2020 року представник позивача подала до суду заяву про виклик в якості свідків, [PERSON] та [PERSON] , яка була задоволена судом. Однак, під час розгляду справи по суті позивач відмовилася від поданої заяви, просила не викликати та не допитувати вищезазначених осіб, як свідків. Позивач пославшись на обґрунтування викладені в позовній заяві просила позов задоволити. Окрім обґрунтувань викладених в позовній заяві позивач вказала на те, що відповідач постійно за місцем проживання перебуває в нетверезому стані, вчиняє сварки, погрожує вбити її, що робить неможливим співжиття з ним в одному будинку та є підставою для виселення його без надання іншого житла. Представник позивача повністю підтримав позицію довірительки, просив позов задоволити повністю. Відповідач, пославшись на обґрунтування викладенні у відзиві на позовну заяву, просив у задоволенні позову відмовити. Додатково пояснив, що іншого житла у нього немає, він не має матеріальної змоги орендувати собі інше житло та переселитися до нього. Саме позивач постійно конфліктує з ним, вчиняє сварки і відразу безпідставно телефонує та скаржиться на нього до поліції. Представник відповідача повністю підтримала позицію довірителя, просила у задоволенні позову відмовити. Ознайомившись із позовною заявою та відзивом на неї, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши докази, подані сторонами на підтвердження своїх обґрунтувань та заперечень, суд приходить до переконання, що позов не підлягає задоволенню повністю з наступних підстав. [INFO] померла [PERSON] , якій на момент смерті на праві приватної власності належав садовий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] вищевказаний будинок успадкувала її дочка [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 08 грудня 2015 року державним нотаріусом Першої рівненської державної нотаріальної контори Матчук І.В. (а.с. 7). 08 грудня 2015 року позивач зареєструвала за собою право власності на вищевказане спадкове майно, при цьому садовий будинок було переведено в житловий, що підтверджено інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер довідки 63155205 від 11 липня 2016 року (а.с. 9 - 10). Відповідно до положень ст.1220 та ч.5 ст.1268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За таких умов, житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності з 21 січня 2009 року, а саме моменту відкриття спадщини після смерті [PERSON] . [PERSON] є колишнім членом сім`ї позивача, а саме колишнім чоловіком, шлюб між сторонами був зареєстрований 23 листопада 1990 року та розірваний 25 листопада 2019 року рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 24 жовтня 2019 року, що підтверджено відповідним рішенням Рівненського районного суду Рівненської області по справі №570/2543/19, провадження №2/570/1038/2019 (а.с. 17-18). Відповідач до вищевказаного житлового будинку вселився за згодою позивача як член її сім`ї, місце його проживання у зазначеному житлі зареєстроване з 13 грудня 2016 року, що визнано сторонами у своїх поясненнях та підтверджено інформацією з відділу обліку та моніторингу інформації реєстрації місця проживання УДМС України в Рівненській області (а.с.28). Як вбачається із позовної заяви, [PERSON] посилаючись на приписи статей 317, 319, 321, 391, 406 ЦК України просить виселити відповідача зі спірного будинку, оскільки відповідач втративши статус члена її сім`ї позивача втратив право користуватися належним їй житлом. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК України передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. В силу положень ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно статті 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) в тому числі і колишній може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до положень ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Окрім цього, в силу положень вищевказаної норми закону без надання іншого житла виселенню підлягають особи , які самоправно зайняли жиле приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При вирішенні питання про виселення колишнього члена сім`ї власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України) Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Суд вважає, що сам факт втрати статусу члена сім`ї власника житла не є безумовною підставою для виселення такої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Викладене повністю узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц, провадження №14-298цс19. Як вбачається із змісту позовної заяви [PERSON] , окрім обставини втрати відповідачем статусу члена сім`ї власника житла, як на підставу виселення вказує на те, що останній за місцем проживання постійно перебуває в нетверезому стані, вчиняє сварки, погрожує вбити її, що робить неможливим співжиття з ним в одному будинку Вказані обставини відповідач заперечує. Статтями 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. В силу положень статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст.82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Для підтвердження вище зазначених обґрунтувань позивачем надано копію постанови Рівненського районного суду Рівненської області від 07 жовтня 2020 року (а.с 102), копію постанови Рівненського районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2020 року (а.с. 103) та копію постанови Рівненського районного суду Рівненської області від 06 грудня 2022 року (а.с. 107) відповідно до яких 25 липня 2020 року і 01 листопада 2022 року [PERSON] за місцем свого проживання вчинив сварку зі своєю співмешканкою - колишньою дружиною [PERSON] , в ході якої виражався в її адресу нецензурною лайкою та виганяв з будинку. Окрім цього, 28 липня 2020 року відповідач за місцем свого проживання порушив умови зберігання зброї, а саме зберігав мисливську рушницю поза межами сейфа. Аналізуючи вказані докази, суд приходить до переконання, що позивач довела ту обставину, що відповідач за час спільного проживання з нею допускав поодинокі порушення правила співжиття, однак суд вважає, що ці випадки не носять систематичного характеру, не роблять неможливим проживання з відповідачем в одному будинку, а відповідно не являються в розумінні положень ст. 116 ЖК України підставою для його виселення без надання іншого житла. Враховуючи, що суду не надано жодних доказів наявності у відповідача іншого житла та приймаючи до уваги відсутність підстав для виселення останнього без надання іншого житла, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed