Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 16.06.2022 року був розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON] , під час шлюбу в них народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . Відповідач самоусунулася від виховання та утримання дитини, її місцезнаходженням, психологічним станом, матеріальної допомоги на її утримання не надає. За таких обставин, позивач просив суд: визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] за місцем проживання її батька [PERSON] , а також стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання доньки та сплачені судові витрати. Ухвалою суду від 17.01.2023 року по справі відкрите провадження, справу постановлено розглядати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 27.02.2023 року закрите підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - службу у справах дітей Подільського району міста Києва. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзиву (заперечень) на позовну заяву, клопотань до суду не подала. Представники третіх осіб - Служби у справах дітей Виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради міста Кривий Ріг, Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві Державної адміністрації, в судове засідання не з`явилися, в поданих суду заявах просили справу розглядати за своєї відсутності, при вирішенні спору просили суду виходити з якнайкращих інтересів дитини. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, за згодою представника позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 280 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився, не подав відзив. Суд, заслухавши представника позивача, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. У відповідності до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. За ч.ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Судом встановлено, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 16.06.2022 року розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві 05.05.2011 року, [PERSON] народилася [INFO] , актовий запис № 811, її батьками записані [PERSON] та [PERSON] , тобто сторони у справі. Стаття 19 СК України місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. З висновку № 106-3358 від 28.04.2023 року вбачається, що Подільська районна у місті Києві Державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , з яким дитина проживає близько трьох років та виявила бажання під час її опитування. При цьому, мати дитини проживає закордоном і на день подачи висновку будь-якої участі у житті та утриманні дитини не бере. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно листа виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Ради № 003959 працівниками служби у справах дітей виконкому районної у місті ради 09.03.2023 року для визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , було здійснено обстеження житла за адресою: [ADDRESS] . На момент перевірки за вищевказаною адресою знаходились дід та баба малолітньої [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які пояснили, що їх син [PERSON] та онука з 24.02.2022 року у квартирі [ADDRESS] не проживають, житлове приміщення використовується як офіс. Станом на 10.03.2023 року малолітня [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного, при вирішенні питання про визначення місця проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , суд в контексті першочергового урахування інтересів дитини, враховуючи тривалість проживання дитини з батьком, добросовісне виконання ним батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення його усім необхідним, відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, чи негативно впливали на його виховання та розвиток, приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовної заяви. Проте, з матеріалів справи вбачається, що малолітня [PERSON] на даний час проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджено висновком № 106-3358 від 28.04.2023 року Подільської районної у місті Києві Державної адміністрації. Тому, в цій частині позов підлягає частковому задоволенню із визначенням місця проживання дитини за фактичним місцем проживання батька на час розгляду справи. При цьому, визначення місця проживання дитини разом з батьком не позбавляє права відповідача у справі спілкуватися з дитиною та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання останнього з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з сином, прояву турботи відносно нього та участі у його вихованні, й може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду. Щодо вимоги стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання малолітньої [PERSON] суд зазначає наступне. Статтями 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно із ч.1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України). Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 181 СК України, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У відповідності до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини (абз. 1 ч.2 ст.182 СК України). Так, відповідно до абз. 2 ч.2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ст.183СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно із абз. 3 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Приймаючи рішення по справі суд виходить з того, що обов`язок нести витрати на дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним. Проживання відповідача окремо, не звільняє його від виконання цього обов`язку. Батьки мають всебічно сприяти розвитку дитини. Забезпечення умов для такого розвитку та догляду за дитиною пов`язане з належним наданням матеріальної допомоги, що має бути достатнім. Також при вирішенні справи суд враховує позицію Верховного Суду викладену у Постанові КЦС ВС від 11.03.2020 № 759/10277/1 (61-22317св19) про те, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. При цьому, в обґрунтування позовних вимог щодо стягнення аліментів у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку позивач посилається на те, що відповідач має змогу надавати таку допомогу, оскільки має регулярний дохід. Інші обставин, що мають значення, обґрунтуванні належними доказами про стягнення аліментів саме в такому розмірі не представлено. За встановлених обставин справи, враховуючи, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо утримання дитини, що змусило позивача звернутись до суду з відповідним позовом, суд, з урахуванням наявних відомостей про дитину, виходячи із засад розумності і справедливості, враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, обов`язок обох батьків утримувати дитину, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з останнього на користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі 1\\4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, починаючи з 08.08.2022 року і до досягнення дитиною повноліття, що буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, та обов`язку обох батьків по утриманню дитини. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду в частині виплати аліментів в межах суми платежу за один місяць. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в сумі 992,40 грн.

Outcome: partial