Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

В листопаді 2022 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до Білоцерківської районної державної адміністрації, Узинської міської територіальної громади, [PERSON] про скасування розпоряджень, права власності на земельну ділянку ( пай ) та визнання права власності на земельну ділянку, посилаючись на наступні обставини. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 11 грудня 2009 року державним нотаріусом Узинської міської державної нотаріальної контори, яке зареєстроване в реєстрі за № 5291, вона, [PERSON] успадкувала майно [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме: земельну ділянку (пай) площею 2,9896 га., розташованої на території Михайлівської сільської ради Білоцерківського району Київської області та переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА 462439, виданого 23 травня 2005 року Білоцерківською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області від 09 березня 2005 року за № 71 та зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю, кадастровий номер земельної ділянки: 3220483700:02:016:0006. Відповідно до п.6 Указу Президента України Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям від 08.08.1995 №720/95, [PERSON] була внесена в список пайовиків і відповідно до списків пайовиків та плану розподілу земельних ділянок та довідки ПП «Агрокс плюс» [PERSON] була виділена земельна ділянка під № [NUMBER] , в межах Михайлівької сільської ради Білоцерківського району. Після виділу в натурі (на місцевості) вказаної земельної частки (паю) на підставі розпорядження Білоцерківської райдержадміністрації від 09.03.2005 № 71 23.05.2005, видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 462439, який підтверджує її право власності на земельну ділянку площею 2.9896 га, розташовану на території Михайлівської сільської ради сільської ради Білоцерківського району Київської області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У Державному акті зазначено кадастровий номер земельної ділянки - 3220483700:02:016:006. На підставі свідоцтва про спадщину за заповітом, вона, [PERSON] стала власником вищезазначеної земельної ділянки. Проте, як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3220483700:02:016:006 на її прізвище не значиться. Вона звернулась до державного реєстратора прав нерухомості Узинської міської ради про реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 3220483700:02:016:006, але державним реєстратором 15 вересня 2022 року було винесено рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Свою відмову державний реєстратор мотивував тим, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за результатами пошуку виявлено відкритий розділ на вищевказану земельну ділянку, номер розділу 260969932020, а також зареєстроване право комунальної власності, номер запису 47306404, суб`єкт права Узинська міська рада. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами. Дані суперечки виникла на тій підставі, що ділянку № [NUMBER] якій був присвоєний кадастровий номер 3220483700:02:016:006 та яка була виділена в натурі та передана у власність [PERSON] , було присвоєно новий кадастровий номер 3220483700:02:016:0037, який належить [PERSON] . Так, відповідно розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації від 03.10.2013 року за № 457 [PERSON] було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення товарного сільського господарського виробництва в межах Михайлівської сільської ради. Відповідно до розпорядження Білоцерківської районної адміністрації від 06.05.2014 року про затвердження щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для ведення товарного сількогосподарського виробництва в межах Михайлівської сільської ради, було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] жителю [ADDRESS] , власнику земельної частки (паю) розміром 2,9896 га., кадастровий номер. Надати у власність земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва [PERSON] власнику земельної частки (паю) в адміністративних межах Михайлівської сільської ради. Відповідно до плану розподілу земельних ділянок [PERSON] у власність була передана ділянка [ADDRESS] , яка раніше належала [PERSON] , а потім після її смерті перейшла відповідно до свідоцтва на право власності за заповітом перейшла в її власність. Своїми діями які виразилися в розпорядженнях Білоцерківської районної адміністрації за № 457 від 03.10.2013 року та за № 233 від 06.05.2014 року, її, фактично було позбавлено права власності на земельну ділянку площею 2,9896 га, кадастровий номер 3220483700:02:016:006, яка розташована в межах Михайлівської сільської ради Білоцерківського району. Тому, просила суд скасувати розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області за № 457 від 03.10.2013 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність [PERSON] , [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ; скасувати розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області за № 233 від 06.05.2014 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах Михайлівської сільської ради, скасувати право власності на земельну ділянку № [NUMBER] , кадастровий номер 3220483700:02:016:0037, площею 2,9896 га., яка знаходиться у власності [PERSON] , [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , визнати за [PERSON] , ідентифікаційний податковий номер [NUMBER] , право власності на земельну ділянку № [NUMBER] площею 2.9896 га, розташовану на території Михайлівської сільської ради ( Розаліївський старостинський округ №9) Білоцерківського району Київської області та призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 грудня 2009 року, виданого Узинською державною міською нотаріальною конторою кадастровий номер земельної ділянки -3220483700:02:016:0006 та стягнути на її користь судові витрати ( а. с. 1-7 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.11.2023 року (а. с. 27 ), головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Ухвалою судді від 08.11.2022 року позовна заява [PERSON] до Білоцерківської районної державної адміністрації, Узинської міської територіальної громади, [PERSON] про скасування розпоряджень, права власності на земельну ділянку ( пай ) та визнання права власності на земельну ділянку була залишена без руху ( а. с. 31-33 ). 17 листопада 2022 року за вх. № 40731 судом отримано заяву про усунення недоліків позовної заяви ( а. с. 35 ) з додатками ( а. с. 36-44 ). Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. 18 листопада 2022 року здійснено запити стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача [PERSON] \~ ( а. с. 45 ). 19 грудня 2022 року за вх. № 45235 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо\~ зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 47 ). З отриманої інформацій вбачається, що [PERSON] зареєстрованим не значиться. Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача ( ч. 1 ст. 187 ЦПК України ). Відповідно до ч. 10 ст. 187 ЦПК України якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Ухвалою судді від 20 грудня 2022 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання\~ у справі на 17.01.2023 року ( а. с. 48-49 ). Ухвалою суду від 07.02.2023 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 02.03.2023 року ( а. с. 65-66 ). Розгляд справи неодноразово відкладався з різних підстав ( а. с. 83-84, 110-114 ), останнього разу оголошено перерву до 30.05.2023 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] , кожний окремо, підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в ній, просили задовольнити позов в повному обсязі. Представники відповідача Білоцерківської районної державної адміністрації Щепаська Д.В. та [PERSON] в судовому засіданні після дослідження додаткових доказів, поклалися на розсуд суду. Відповідач Узинська міська територіальна громада в судове засідання свого представника не направили, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове рекомендоване повідомлення про вручення. Відповідач [PERSON] в судове зсідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне оголошення, яке здійснено у відповідності до вимог ч. 10 ст. 187 ЦПК України ( а. с. 118 ). Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Частинами 11 та 12 цієї статті ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. Отже, відповідачі Узинська міська територіальна громада та [PERSON] про дату, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином у відповідності до вимог ЦПК України. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, які не з`явилися,\~ оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, представників відповідача Білоцерківської районної державної адміністрації, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 11 грудня 2009 року державним нотаріусом Узинської міської державної нотаріальної контори, яке зареєстроване в реєстрі за № 5291, позивач, [PERSON] успадкувала майно [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме: земельну ділянку (пай) площею 2,9896 га., розташованої на території Михайлівської сільської ради Білоцерківського району Київської області та переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА 462439, виданого 23 травня 2005 року Білоцерківською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області від 09 березня 2005 року за № 71 та зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю, кадастровий номер земельної ділянки: 3220483700:02:016:0006 ( а. с. 11 ). Відповідно до п.6 Указу Президента України Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям від 08.08.1995 №720/95, [PERSON] була внесена в список пайовиків і відповідно до списків пайовиків та плану розподілу земельних ділянок та довідки ПП «Агрокс плюс» [PERSON] була виділена земельна ділянка під № [NUMBER] , в межах Михайлівської сільської ради Білоцерківського району ( а. с. 17, 18 ). Після виділу в натурі (на місцевості) вказаної земельної частки (паю) на підставі розпорядження Білоцерківської райдержадміністрації від 09.03.2005 р. № 71, 23.05.2005 р., видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 462439 на ім`я [PERSON] , який підтверджує право власності на земельну ділянку площею 2.9896 га, розташовану на території Михайлівської сільської ради сільської ради Білоцерківського району Київської області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У Державному акті зазначено кадастровий номер земельної ділянки - 3220483700:02:016:006 ( а. с. 12-13 ). Отже, як встановлено та зазначено вище, на підставі свідоцтва про спадщину за заповітом, позивач [PERSON] стала власником вищезазначеної земельної ділянки. Проте, як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3220483700:02:016:006 на її прізвище не значиться ( а. с. 19-20 ). Встановлено, що позивач звернулась до державного реєстратора прав нерухомості Узинської міської ради про реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 3220483700:02:016:006, але державним реєстратором 15 вересня 2022 року було винесено рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень ( а. с. 21 ). Свою відмову державний реєстратор мотивував тим, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за результатами пошуку виявлено відкритий розділ на вищевказану земельну ділянку, номер розділу 260969932020, а також зареєстроване право комунальної власності, номер запису 47306404, суб`єкт права Узинська міська рада. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами. Встановлено, що\~ дані суперечки виникла на тій підставі, що ділянку № [NUMBER] , якій був присвоєний кадастровий номер 3220483700:02:016:006 та яка була виділена в натурі та передана у власність [PERSON] , було присвоєно новий кадастровий номер 3220483700:02:016:0037, який належить [PERSON] . Так, відповідно розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації від 03.10.2013 року за № 457 [PERSON] та [PERSON] було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення товарного сільського господарського виробництва в межах Михайлівської сільської ради (а. с. 22 ), додаток до розпорядження № 457 від 03.10.2013 року список громадян, яким надаються у власність земельні ділянки ( паї ) в межах Михайлівської сільської ради Білоцерківського району ( а. с. 23 ). Відповідно до розпорядження Білоцерківської районної адміністрації від 06.05.2014 року про затвердження щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для ведення товарного сількогосподарського виробництва в межах Михайлівської сільської ради, було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] жителю [ADDRESS] , власнику земельної частки (паю) розміром 2,9896 га., кадастровий номер 3220483700:02:016:0037. Надано у власність земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва [PERSON] власнику земельної частки (паю) в адміністративних межах Михайлівської сільської ради, і подальшим оформленням права власності на земельну ділянку ( а. с. 24 ). Відповідно до плану розподілу земельних ділянок [PERSON] у власність була передана ділянка [ADDRESS] , яка раніше належала [PERSON] , а потім після її смерті відповідно до свідоцтва на право власності за заповітом перейшла у власність позивача ( а. с. 25 ). Звертаючись до суду з вищевказаними вимогами, позивач вважає, що своїми діями які виразилися в розпорядженнях Білоцерківської районної адміністрації за № 457 від 03.10.2013 року та за № 233 від 06.05.2014 року, її, фактично було позбавлено права власності на земельну ділянку площею 2,9896 га, кадастровий номер 3220483700:02:016:006, яка розташована в межах Михайлівської сільської ради Білоцерківського району. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~\~ Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) вказано про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.\~ Згідно п.а ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі- продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина статті 21 ЦК України). Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України. Згідно зі статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції пленарних засідань сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Умовами статті 126 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2002 № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» було затверджено форму державного акта на право власності на земельну ділянку. Видавалися державні акти вказаного зразка державними органами земельних ресурсів при місцевих державних адміністраціях або органах місцевого самоврядування, підписувались головою місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, а також начальником державного органу земельних ресурсів. Постановами Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2008 року № 926, від 12 листопада 2008 року № 1019 були змінені форми державного акта на право власності на земельну ділянку. До 01 січня 2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передавалися у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснювалась з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснювалась у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі. З 01 січня 2013 року у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про Державний земельний кадастр» державні акти на право власності чи право постійного користування земельною ділянкою не видаються, а право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Як встановлено вище, на підставі розпорядження Білоцерківської райдержадміністрації від 09.03.2005 р. № 71, 23.05.2005 р., видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 462439 на ім`я [PERSON] , який підтверджує право власності на земельну ділянку площею 2.9896 га, розташовану на території Михайлівської сільської ради сільської ради Білоцерківського району Київської області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У Державному акті зазначено кадастровий номер земельної ділянки - 3220483700:02:016:006 ( а. с. 12-13 ).\~ Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право на земельну ділянку - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками (частина перша статті 78 ЗК України). Встановлено, що на сьогодні власником земельної ділянки, площею 2.9896 га, розташованої на території Михайлівської сільської ради сільської ради Білоцерківського району Київської області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У Державному акті зазначено кадастровий номер земельної ділянки - 3220483700:02:016:006 є позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ( а. с. 11 ).\~\~\~\~\~\~\~\~ Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Земельне законодавство ввело норми, що визначають специфіку реалізації правомочностей в земельних відносинах. Правомочності володіння дають можливість володіти землею на основі закону, тобто мати її на балансі, визначати земельну ділянку як частину свого господарства. Крім того, власник на підставі цього права може вимагати повернення землі з будь-якого незаконного володіння. Користування дає можливість вилучати із землі корисні властивості. Власник може використовувати землю так, як буде вважати за потрібне, але в межах цільового призначення земельної ділянки. Власник не має права самовільно змінити цільове призначення використання землі. Правомочність розпорядження проявляється в тому, що власник на свій вибір може продати, подарувати, обміняти, успадкувати, здати в оренду, закласти земельну ділянку, тобто на основі, і в порядку, передбаченому законом, визначити її долю. Підстави припинення права власності на земельну ділянку Глава 22 ЗК України визначає підстави, порядок і механізм припинення прав на землю як для юридичних осіб, так і для громадян. Підставами припинення права власності на земельну ділянку є: 1) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; 2) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця;3) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; 4) звернення стягнень на земельну ділянку на вимогу кредитора; 5) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; 6) конфіскація за рішенням суду, 7) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених Земельним кодексом; 8) примусове вилучення земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності. Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-33цс13, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.12.2012 року, спадкоємцем в заповіті майна [PERSON] , 1924 року народження, яка померла [INFO] , є [PERSON] , [INFO] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з: права на земельну частку ( пай ), розміром 3,16 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі в КСП «Михайлівське», розташованого на території Михайлівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, що належало померлій [PERSON] на підставі Сертифікату про право на земельну частку ( пай ) серії КВ № 0194256, виданого Білоцерківською районною державною адміністрацією Київської області на підставі розпорядження Білоцерківської райдержадміністрації Київської області від 27 серпня 1996 року за № 198 та зареєстровано в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку ( пай ) за № 36 ( а. с. 102 ). В матеріалах справи наявний Сертифікат про право на земельну частку ( пай ) серії КВ № 0194256, виданого Білоцерківською районною державною адміністрацією Київської області на підставі розпорядження Білоцерківської райдержадміністрації Київської області від 27 серпня 1996 року за № 198 на ім`я [PERSON] , в тому що їй належить право на земельну частку ( пай ) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Михайлівське», розміром 3,16 в умовних кадастрових гектарах ( а. с. 105 ). Крім того, наявний у справі державний акт на право колективної власності на землю, виданий колективному сільськогосподарському підприємству «Михайлівське», земля яка передається у колективну власність складає 1726.1 гектарів, землю передано відповідно до рішення 4 сесії 22 скликання Михайлівської\~ сільської ради народних депутатів від 24.11.1995 року ( а. с. 106-109 ). 25 липня 2013 року, [PERSON] , звернувся з заявою до голови Білоцерківської райдержадміністрації про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно сертифіката серії КВ № 0194256, площею 3,16 га в адміністративних межах Михайлівської сільської ради Білоцерківського району Київської області ( а. с. 100 ). Згідно вищевказаних розпоряджень Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області від 03.10.2013 року за № 457 та від 06.05.2014 року за № 233 відповідачу [PERSON] , надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] та затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки останньому для ведення товарно сільськогосподарського виробництва в межах Михайлівської ради. З проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] , згідно викопіювання карти земель колишнього КСП «Михайлівське», намір земельних ділянок, земельна ділянка під № [NUMBER] , розміром 3 га. Висновком № 06.171246, погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, загальної площею 2, 9896 га у власність [PERSON] . В довідці, виданої Михайлівською сільською радою, яка датована січнем 2014 року зазначено, що згідно карти схеми розпаювання земель колишнього КСП «Михайлівське», номер земельної ділянки, яка належала [PERSON] 41. Однак, як встановлено вище, спадкодавець позивача [PERSON] , була внесена в список пайовиків і відповідно до списків пайовиків та плану розподілу земельних ділянок та довідки ПП «Агрокс плюс» останній була виділена земельна ділянка під № [NUMBER] , загальною площею 2,9896 га в межах Михайлівської сільської ради Білоцерківського району ( а. с. 15-18 ). Зазначене підтверджується і розпорядженням Білоцерківської райдержадміністрації Київської області від 09.03.2005 року за № 71 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки 208-ми власникам земельних часток ( паїв ) в адміністративних межах Михайлівської сільської ради Білоцерківського району Київської області,\~ до якого додано додаток до розпорядження, список власників земельних часток ( паїв ), яким надаються земельні ділянки у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, під номером 90 зазначено [PERSON] , номер ділянки згідно схеми поділу № 41, площа 2,9896 га. В вищезазначеному списку власників земельних часток ( паїв ), яким надаються земельні ділянки у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, [PERSON] не значиться. Відповідно, 23.05.2005 року [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 462439, розміром 2,9896 га в межах Михайлівської сільської ради Білоцерківського району. Тобто, матеріалами справи підтверджується той факт, що земельна ділянка № [NUMBER] , розміром 2,9896 га в межах Михайлівської сільської ради Білоцерківського району, яка належала [PERSON] , спадкоємцем та власником якої на сьогодні є позивач, спірними розпорядженнями Білоцерківської районної адміністрації за № 457 від 03.10.2013 року та за № 233 від 06.05.2014 року, фактично було позбавлено позивача права власності на земельну ділянку, площею 2,9896 га, кадастровий номер 3220483700:02:016:006, яка розташована в межах Михайлівської сільської ради Білоцерківського району, оскільки була надана у власність відповідачу [PERSON] , в той час, коли вказана земельна ділянка вже була видана та належала на праві власності іншій особі.\~\~\~\~ У справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» Європейський суд з прав людини постановив, що статтю 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) можна застосовувати для захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати таке рішення дійсним та розраховувати на певний стан речей. Отже, за наявності відповідного рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність спірної земельної ділянки [PERSON] , у позивача виникли правомірні очікування мирно володіти майном, які є об`єктом правового захисту згідно зі статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції та національного законодавства України. Враховуючи встановлене, суд приходить до висновку, що дійсно розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області від 03.10.2013 року за № 457 та від 06.05.2014 року за № 233 порушують права позивача, як спадкоємця на вільне володіння, користування та розпорядження, належної їй на праві власності земельної ділянки, площею 2,9896 га, кадастровий номер 3220483700:02:016:006, яка розташована в межах Михайлівської сільської ради Білоцерківського району. Однак, вимоги позивача в частині скасування розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області від 03.10.2013 року за № 457 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення\~ земельних ділянок у власність не може бути задоволено в повному обсязі, оскільки вказаним розпорядженням було надано вказаний дозвіл 2-ом громадянам власникам земельних часток ( паїв ) ( а. с. 22 ), згідно додатку\~ [PERSON] та [PERSON] ( а. с. 23 ). Оскільки з боку позивача не було доведено в судовому засідання яким чином порушуються права останньої щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність саме [PERSON] , тому в цій частині розпорядження від 03.10.2013 року за № 457 не може бути скасованим. Тому, вимоги позивача в частині скасування вищевказаних розпоряджень підлягають частковому задоволенню, оскільки такі, що стосуються позивача, дійсно порушують її права. Оскільки підлягають задоволенню вищевказані вимоги, підлягаю задоволенню позовні вимоги позивача і в часині скасування право власності на земельну ділянку № [NUMBER] , кадастровий номер: 3220483700:02:016:0037, площею 2,9896 га, яка знаходиться у власності [PERSON] , [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , яка є похідною вимогою. Стосовно вимоги позивача в частині визнання за [PERSON] , ідентифікаційний податковий номер [NUMBER] , право власності на земельну ділянку № [NUMBER] , площею 2.9896 га, розташовану на території Михайлівської сільської ради ( розаліївський старостинський округ №9) Білоцерківського району Київської області та призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 грудня 2009 року, виданого Узинською державною міською нотаріальною конторою кадастровий номер земельної ділянки - 3220483700:02:016:0006, то в цій частині вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки позивач на сьогодні є власником вищевказаної ділянки, ніким таке право не оспорюється та на сьогодні не скасовано та не визнано недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: partial