Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-18 00:00:00

22.05.2017 позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсною з моменту укладення додаткову угоду від 26.10.2012 до кредитного договору №CGН0GK00060363 від 16.06.2006 та Додаток 1 (графік погашення кредиту) до неї, укладені між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк». Вимоги обґрунтовані тим, що 16.06.2006 року вона уклала з відповідачем кредитний договір № CGH0GK00060363, за яким остання отримала кредит у розмірі 27500 доларів США на термін до 15.06.2021 року. 26 жовтня 2012 року сторони уклали додаткову угоду до вказаного кредитного договору, якою внесені зміни в істотні умови договору та відповідно до якої складено графік погашення кредиту (копія угоди з додатком додається). Станом на кінець 2015 року позивачка, провівши підрахунок усіх сплачених нею коштів, була впевнена, що існуюча заборгованість за кредитним договором від 16.06.2006 повністю погашена. Однак в 2016 році відповідач звернувся до суду з позовом до неї про стягнення боргу за кредитним договором у розмірі 33 050,81 доларів США. Вважає, що додаткова угода від 26.10.2012 та додаток до неї (графік погашення заборгованості) суперечать вимогам актів цивільного законодавства України, порушують права позивачки як споживача; не відповідають внутрішній волі позивачки, оскільки суттєво обтяжують її, як позичальника, в грошах (грошових зобов`язаннях) порівняно із попередніми умовами кредитного договору, її волевиявлення під час укладання цього правочину здійснене під впливом тяжких обставин, а тому є недійсними. Справа перебувала у провадженні судді Рудакова Д.І., яким 23.05.2017 було відкрито провадження по справі . Дана ухвала була оскаржена відповідачем в апеляційному порядку щодо недотримання правил підсудності. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13.11.2017 було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за даною апеляційною скаргою (а.с.79 т.1). 24.01.2018 представник відповідача подав заяву про застосування строку позовної давності у порядку ст.267 ЦПК України (а.с.105 т.1). Вказав, що додаткову угоду сторони уклали 26.10.2012, тому до спірних правовідносин має застосовуватись загальний строк позовної давності 3 роки, який сплив 26.10.2015. 25.01.2018 представник відповідача подав відзив на позовну заяву (а.с.107-109,118-121 т.1), згідно із яким представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову, оскільки банком було дотримано вимог чинного законодавства як при укладенні додаткової угоди від 26.10.2012 та Додатку 1 до кредитного договору, так і самого кредитного договору. Вказав, що позивачка до певного часу виконувала умови кредитного договору з внесеними змінами оспорюваною додатковою угодою. Вважає, що позивачем не доведено наявність порушеного права, тому позовні вимоги є безпідставними. А також просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити у позові. 20.03.2018 позивачка подала письмові додаткові пояснення по справі (а.с.143-145 т.1), у яких вказала, що дізналась про порушення свого права після отримання копії письмової консультації щодо умов та виконання у період до 10.03.2016, коли отримала на свою вимогу повне роз`яснення щодо умов додаткової угоди від 26.10.2012 за кредитним договором від 16.06.2006. Тому вважає, що строк позовної давності розпочався з моменту ознайомлення із банківською випискою, а з позовом позивачка звернулась 22.05.2017, тобто, на її думку, в межах строку, встановленого ст.257 ЦПК України. 29.03.2018 позивачка надала відповідь на відзив (а.с.193-1968 т.1), в якій зазначила, що підписаний нею спірний правочин є складний для розуміння і потребує спеціальних знань, тому вона не розуміла його реальний зміст. Тому вона продовжила виплати по спірному кредитному договору. 20.10.2015 внесла 18998,30 доларів США в касу банку і вважала, що заборгованість за даним кредитним договором погашена. Однак в березні 2016 відповідач звернувся до суду із позовом про стягнення боргу. Тому вона звернулась до фахівців з приводу правомірності боргу. 28.02.2017 вона ознайомилась зі змістом інформаційної довідки і дізналась про факт порушення її права. Тому вважає, що строк позовної давності спливає 28.02.2020, а не 26.10.2015. Також зазначила, що внаслідок підписання спірного правочину зросли витрати на обслуговування та погашення кредиту на 30798,29 доларів США, що є очевидним порушенням її прав. Крім того вказала, що дії відповідача були неправомірними, оскільки вона не була належним чином проінформована про обтяжливі умови спірного правочину, які суперечили вимогам абз.3 ч.4, ч.5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в ред. станом на 26.10.2012), зокрема безпідставне самовільне підвищення тіло кредиту з 22740 доларів США до 32121,66 долари США. 13.11.2018 справа була передана від судді Рудакова Д.І. шляхом повторного авторозподілу. 13.09.2019 позовна заява була залишена без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивачки на підставі п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України. Постановою Львівського апеляційного суду 18.12.2019 ухвалу від 13.09.2019 було скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 18.11.2020 представник позивачки подав додаткове правове обґрунтування підставності позовних вимог (а.с.192-202 т.2). 30.11.2020, 09.02.2021, 01.03.2021 оголошувалась перерва в судовому засіданні за клопотаннями учасників. Ухвалою від 11.05.2022 провадження по справі було зупинено до вирішення Великою Палатою Верховного Суду справи №496/3134/19 за позовом до ПАТ «Ідея Банк» про визнання кредитного договору недійсним. 19.09.2022 було поновлено провадження у справі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав вказаних у ньому. Зазначив, що підтримує обставини, викладені у додаткових поясненнях з приводу правового обґрунтування підставності позовних вимог. Просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та визнати спірну додаткову угоду від 26.10.2012 недійсною на підставі ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Вказала, що підписуючи угоду не розуміла її умов. Вважає, що додатковою угодою збільшено боргове зобов`язання та погіршено її стан, як споживача банківських послуг. Представник відповідача позов заперечив. Вважає, що додатковою угодою не були змінені істотні умови первинного кредитного договору, а лише продовжено строк погашення заборгованості, скасовані штрафні санкції і страхування. Тому така не погіршувала становище позивачки. Розмір відсотків за користування кредитними коштами був встановлений у кредитному договорі. Жодна операція щодо порядку зарахування коштів в рахунок погашення заборгованості за даним кредитним договором після підписання оспорюваної додаткової угоди позивачкою не оспорювалась, а тому вважаються правомірними. Тому просив відмовити у позові . Також звернув увагу, що позивачем пропущено строк звернення із захистом свого права. Вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши докази, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що 16.06.2006 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № CGH0GK00060363, за яким остання отримала кредит у розмірі 27500 дол. США на термін до 15.06.2021 року. Зазначений вище кредитний договір був предметом спору у справі № 459/748/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Постановою Верховного Суду від 16.06.2021 у даній справі було прийнято остаточне рішення, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог банку з підстав, що банк не набув права вимагати від відповідачів дострокового повернення кредиту, адже за умовами додаткової угоди до кредитного договору у позивача виникає це право з моменту виникнення порушення, яке може статися лише на 1 461 день з дня прострочення сплати заборгованості. Зокрема, даним рішенням було взято до уваги умови спірної додаткової угоди. У мотивах і доводах Верховного суду у цій постанові вказано наступне. Апеляційний суд встановив, що 26 жовтня 2012 року між банком і [PERSON] укладено додаткову угоду до кредитного договору, умови якої внесли зміни до кредитного договору, зокрема, розмір кредиту, графік погашення кредиту, остаточна дата виконання зобов`язання, тощо. Так, згідно з пунктом 7 додаткової угоди заборгованість за кредитним договором вважається простроченою, починаючи із 1 461 дня порушення позичальником строків погашення заборгованості, зазначених у графіку погашення кредиту. Термін повернення кредиту вважається 1 460 день з моменту виникнення порушення. Згідно з додатком до додаткової угоди (графіка погашення кредиту), платіж на повернення частини позики [PERSON] мала б здійснити 21 листопада 2012 року. Разом з тим, з вимогою про дострокове погашення заборгованості банк звернувся 15 жовтня 2015 року, а з цим позовом до суду 10 березня 2016 року, тобто передчасно, всупереч умов договору, визначених у пункті 7 додаткової угоди. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст.1 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом; загальний розмір кредиту - сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Так, відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень, зазначених п.2 ч.1, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суб`єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» встановлена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності. Так, в позовній заяві позивачка зазначила про те, що вона уклала оспорюваний правочин під впливом обману, оскільки при укладанні додаткової угоди в неї було включено умови, які є несправедливими, що суперечить вимогам ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. На підставі вище зазначеного вбачається, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, відповідні обставини наявності умислу, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яку введено в оману. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено наданими доказами, позивачка добровільно виявила бажання скористатися послугами відповідача та укласти оспорюваний договір. Відповідно до статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частини третьої статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. [PERSON] вказує в позовній заяві на те, що при укладенні оспорюваного правочину відповідач ввів її в оману, включивши у договір ряд незаконних та несправедливих умов, свої міркування остання виклала у 7 пунктах (а.с.194 т.2), а саме: 1. зміна п.1.1. кредитного Договору в частині збільшення суми кредитних коштів на сплату страхових платежів з 4 129,83 до 12 976,75 дол. США (п.3 Додаткової угоди), тобто на суму + 8 846,92 дол. США; 2. збільшення зобов`язань Позичальника перед банком по тілу кредиту за станом на 21.11.2012р. на + 19 381,60 дол. США = 32 121,66 - 22 740,06 дол. США; 3. зменшення суми боргу по пені на 5 494,56 дол. США (п.1 Додаткової Угоди від 26.10.2012р:); 4. виникнення зобов`язання зі сплати Позичальником на користь банку штрафу в розмірі 5 494,56 дол. США в разі порушення будь-якого зобов`язання, передбаченого графіком погашення кредиту (Додаток 1 до Додаткової угоди) понад 31 день; 5. викладення пункту 1.1. Договору у новій редакції, що передбачає: збільшення строку кредитування до 21.06.2024р.; введення порядку погашення заборгованості за Договором у строки згідно графіку (Додаток 1 до Додаткової угоди), який приймається невід ємною частиною Договору; 6. введення санкцій за порушення позичальником строків по сплаті відсотків та винагород-встановлення зобов`язання позичальника сплатити на користь банку неустойку в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених відсотків та винагород, а саме - щомісяця за кожен місяць порушення' починаючи з останнього місяця неналежного виконання зобов`язань; 7. зменшення розміру плати за кредитом на суму відсотків і винагороду суми фактично сплаченої Позичальником. Дослідивши матеріали справи, твердження позивача, наведені у вказаних вище пунктах не найшли свого підтвердження виходячи із наступного: Долучена до матеріалів справи письмова консультація (інформаційна довідка) щодо умов та виконання у період до 10.03.2016 року кредитного договору № CGH0GK00060363 від 16 червня 2006 року та додаткової угоди від 26.10.2016 року, складена 23.02.2017 року, не є належним та допустимим доказом. Додаткова угода від 26.10.2016 року до кредитного договору №CGH0GK00060363, укладеного 16.06.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] є складовою частиною основної угоди. Розрахунок заборгованості був проведений, виходячи як з умов кредитного договору, так і з умов додаткової угоди. Умовами кредитного договору та додаткової угоди передбачені права та обов`язки сторін, порядок повернення та нарахування процентів, особливі умови та відповідальність сторін, отже такібули укладені у відповідності до вимог Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Відповідно до вказаного, до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві, відносяться, зокрема, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості. Відтак, послуга, якою є комісія за обслуговування кредиту, вчиняється на користь позичальника з метою сприяння останньому у виконанні ним своїх зобов`язань за цим договором, направлена на запобігання виникнення випадків прострочення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, а отже, не підпадає під визначення послуг, за які відповідач не може отримувати винагороду. Відповідач не приховував від позивача метод нарахування процентів за кредитним договором та передбачив таку умову в Договорі, що виключає у його діях нечесну підприємницьку практику. При підписанні кредитного договору позивачка погодилась з умовами даного правочину і прийняла на себе зобов`язання щодо його виконання. Те саме стосується і умов додаткової угоди. В день підписання зазначених правочинів нею було отримано примірники цих правочинів, що давало їй додаткову можливість детально вивчити їх умови. Суд звертає увагу на те, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона після підписання додаткової угоди оспорювала таку. Також позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частини третьої статті 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві, що є його обов`язком відповідно до засад змагальності процесу за статтею 10 ЦПК України. Таким чином, дослідивши вищезазначену спірну додаткову угоду, суд дійшов до висновку, що посилання та твердження позивача на нечесну підприємницьку практику та несправедливі умови договору - не знайшли свого підтвердження. Даний договір відповідає вимогам закону, а тому правових підстав для її визнання недійсною, що передбачені статтями 203 та 215 Цивільного кодексу України, а саме - невідповідності його вимогам Закону України "Про захист прав споживачів" - відсутні. Аналізуючи вищенаведені докази в їх сукупності, суд вважає доводи позивача необґрунтованими. Стороною відповідача вказувалось на наявність підстав для застосування наслідків пропуску строків позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно з частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. 24.01.2018 представник відповідача подав заяву про застосування строку позовної давності у порядку ст.267 ЦПК України (а.с.105 т.1). Вказав, що додаткову угоду сторони уклали 26.10.2012, тому до спірних правовідносин має застосовуватись загальна позовна давності 3 роки, який сплив 26.10.2015. Однак, судом встановлено, що з вимогою про дострокове погашення заборгованості банк звернувся до позивачки 15 жовтня 2015 року, а з цим позовом до суду 10 березня 2016 року, тому фактично позивачка довідалася або могла довідатися про порушення свого права не раніше 15.10.2015. З даним позовом до суду вона звернулась 22.05.2017, тобто в жежах трирічного строку позовної давності. Отже доводи представника відповідача про те, що позовні вимоги подані позивачем із порушенням строку позовної давності, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Зазначене вище вказує на те, що позивачем не доведені підстави для визнання спірної додаткової угоди недійсною, тобто позовні вимоги є необґрунтованими, що є підставою для відмови у позові по суті.

Outcome: dismissed