Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зміну підстав звільнення, стягнення коштів, що підлягали до виплати у зв`язку зі звільненням, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та спричиненої моральної шкоди. Від вимоги про зміну підстав звільнення до початку судового розгляду позивач відмовився. Позов мотивовано наступним. Так, позивач зазначає, що 01.07.2011 року він був прийнятий на роботу продавцем непродовольчих товарів до магазину відповідача « [INFO] » по [ADDRESS] . В цьому наказі було встановлено, що заробітна плата відповідача встановлена на рівні мінімальної заробітної плати, передбаченої чинним законодавством України. 09.07.2022 року позивача було звільнено, проте при звільненні відповідач не провів повного розрахунку з позивачем. [PERSON] вважає, що у відповідача мається перед ним заборгованість по заробітній платі з 01.01.2020 року по 31.08.2022 року у розмірі 182284,00 гривень, по середньому заробітку за час затримки розрахунку. Також, як зазначає позивач, неправомірними діями відповідача йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 200000,00 гривень. В ході розгляду справи позивачем було уточнено позовні вимоги, зокрема, зазначено, що звільнений він був наказом від 31.08.2022 року, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі з 01.01.2020 року по 31.08.2022 року у розмірі 200000,00 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 46508,00 гривень, моральну шкоду у розмірі 200000,00 гривень та судові витрати по сплаті судового збору і правової допомоги у розмірі 11000,00 гривень. У судовому засіданні позивач на задоволенні позову наполягав, пояснивши, що внаслідок невиплати йому відповідачем заробітної плати він був змушений брати кредит, розпродавати майно, брати гроші в борг у батьків та друзів, оскільки в нього не було коштів для утримання себе та своїх неповнолітніх дітей, через це почалися скандали в сім`ї, які призвели до розірвання шлюбу між позивачем та його дружиною. Саме цими фактами позивач обґрунтовує заподіяну йому відповідачем моральну шкоду. Представник відповідача та відповідач заперечували проти задоволення позову, подали відзив на позов, в якому вказують на те, що позивач працював у відповідача з 03.06.2014 року продавцем непродовольчих товарів з оплатою праці у розмірі мінімальної заробітної плати. 31.08.2022 року позивач був звільнений за прогули, наказ про звільнення разом з пропозицією з`явитися та отримати трудову книжку були направлені позивачеві. Також відповідач стверджує, що заборгованості перед позивачем по заробітній платі він не має, на підтвердження чого надав відомості про виплату заробітної плати за січень-квітень 2021 року та відомості з Пенсійного Фонду України про відрахування із заробітної плати позивача з 01.01.2020 року по день звільнення 31.08.2022 року. Інших документів, як вказує відповідач, він надати не має можливості, оскільки бухгалтер [PERSON] через початок на території України військових дій у травні 2022 року терміново виїхав з території України, не передавши належним чином відповідачеві бухгалтерську документацію. Враховуючи наведене, сторона відповідача вважає, що позивачем не обґрунтовано позовні вимоги, жодних протиправних дій відповідачем відносно позивача не здійснено, моральну шкоду останньому не заподіяно, тому позов задоволенню не підлягає. Заслухавши сторони та їх представників, допитавши у судовому засіданні свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, в ході судового розгляду було встановлено, що позивач працював у магазині відповідача «[INFO]» з 03.06.2014 року, що підтверджується копією відповідного наказу та копією трудової книжки позивача (а.с. 39, 44). Згідно до трудового договору між сторонами від 03.06.2014 року, роботодавець зобов`язався виплачувати позивачеві заробітну плату у розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством (а.с. 38). 31.08.2022 року позивач був звільнений відповідачем на підставі статті 40 КЗпП України за прогули, про що також виданий відповідний наказ та зроблений запис у трудовій книжці позивача (а.с. 15, 44). Ці факти сторонами не оспорюються. При цьому, позивач стверджує, що при звільненні відповідач не провів розрахунок з ним по заробітній платі, за період з 01.01.2020 року по 31.08.2022 року (тобто по день звільнення). Відповідно до ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести з ним розрахунки у строки, визначені статтею 116 цього кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно ст. 116 КЗпП України, передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Як вбачається з пояснень позивача, заборгованість по заробітній платі перед ним існувала з 01.01.2020 року по день звільнення. За умовами трудового договору між сторонами, заробітна плата позивача була встановлена на рівні мінімальної заробітної плати, передбаченої законодавством. Згідно до Законів України «Про державний бюджет України» на відповідні роки, мінімальна заробітна плата з 01.01.2020 року становила 4723,00 гривень на місяць, з 01.09.2020 року - 5000,00 гривень на місяць, з 01.01.2021 року - 6000,00 гривень на місяць, з 01.12.2021 року - 6500,00 гривень на місяць. Таким чином, заробітна плата позивача за вказаний ним період загалом становить 182284,00 гривень. При цьому, позивач та його представник, декілька разів протягом усього часу слухання справи уточнюючи позовні вимоги, наполягають на вимозі про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у розмірі 200000,00 гривень, жодним чином не обґрунтовуючи цю суму ані в поясненнях ані у письмових заявах. Сторона відповідача, заперечуючи факт наявності заборгованості перед позивачем по заробітній платі, надала відомості про отримання заробітної плати за період з 01.01.2021 року по квітень 2021 року, в яких маються підписи позивача, і позивач це не оспорював, підтвердивши факт отримання ним заробітної плати і підпису у відповідних відомостях (а.с.50-60). Крім того, відповідачем було відомості з Пенсійного Фонду України про проведені роботодавцем відрахування до Пенсійного Фонду із заробітної плати позивача, з яких вбачається, що відповідні відрахування у зазначений в позові період проводилися у повному обсязі (а.с. 46). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] пояснили, що вони також працюють у магазині відповідача «[INFO]», де працював позивач, заборгованості по заробітній платі перед усіма працівниками магазину відповідач ніколи не мав, заробітна плата видавалася своєчасно у повному розмірі, вони неодноразово бачили, як позивач отримував заробітну плату у зазначений ним період, жодного разу від позивача скарг на наявність заборгованості вони не чули. Також свідки підтвердили, що навесні 2022 року через початок військових дій на території України бухгалтер [PERSON] терміново виїхав за кордон, нікого не попередивши і не передавши належним чином бухгалтерську документацію, після його від`їзду заробітну плату видавав або сам роботодавець або [PERSON] , на якого було покладено відповідні обов`язки. Ці факти також підтвердив відповідач у своїх поясненнях у судовому засіданні, також їх не заперечував позивач, хоча зазначив, що гроші він від роботодавця у цей період отримував за понадурочну роботу та роботу у вихідні, а не заробітну плату. Крім того, було встановлено, що позивач 09.12.2023 року звернувся до Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області щодо протиправних дій відповідача з невиплати заробітної плати (а.с. 87). За результатами його звернення 22.03.2023 року дізнавачем сектору дізнання Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області було прийнято постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 статті 175 КК України. Як вбачається з вказаної постанови (а.с. 146-147), ч. 1 статті 175 КК України передбачає кримінальну відповідальність за безпідставну невиплату, зокрема, заробітної плати чи іншої установленої законом виплати громадянам більш як за один місяць, вчинена умисно керівником підприємства, установи або організації незалежно від форми власності чи громадянином - суб`єктом підприємницької діяльності. Проте, в ході досудового розслідування не було встановлено факту невиплати відповідачем заробітної плати позивачеві більш як за один місяць. Зазначена постанова позивачем була отримана, що він підтвердив у судовому засіданні, однак оскаржена ним не була, на теперішній час не скасована. Згідно до вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Підсумовуючи вище наведене, суд вважає, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем по заробітній платі. Натомість, стороною відповідача ці посилання позивача були спростовані хоча і не прямими доказами, однак вони взаємоузгоджені, доповнюють і не протирічать один одному. Також позивачем заявлено вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі статті 117 КЗпП України та моральної шкоди. Однак, ці вимоги є похідними, а, оскільки суд прийшов до висновку про недоведеність факту наявності заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі, то, відповідно, ці вимоги задоволенню не підлягають. У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача. Так, стороною відповідача надано розрахунок і підтвердження понесених відповідачем витрат на отримання правової допомоги у розмірі 15000,00 гривень (а.с. 63, 153-154). Враховуючи, що судом у задоволенні позову відмовляється, ці витрати, згідно до статті 141 ЦПК України, підлягають стягненню з позивача на користь позивача у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved