Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-29 00:00:00

У грудні 2021 року позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачів просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним повністю свідоцтва України на знак для товарів і послуг № [NUMBER] та № [NUMBER], для всіх товарів Міжнародної класифікації товарів і послуг, для яких вони були зареєстровані, від дати їх реєстрація, а саме від 25 червня 2020 року та 10 лютого 2021 року та зобов`язати Національний орган інтелектуальної власності Державне підприємство (Український інститут інтелектуальної власності) внести відомості до державного реєстру свідоцтв України на знак для товарів та послуг про визнання недійсним повністю свідоцтв України на знак для товарів і послуг № [NUMBER] та № [NUMBER] для всіх товарів Міжнародної класифікації товарів і послуг, та здійснити публікацію про це в офіційному бюлетені «Промислова власність». Згодом позивач уточнив перший пункт позовної вимоги, остаточно просив суд визнати недійсним повністю свідоцтва України на знак для товарів і послуг № [NUMBER] та № [NUMBER], для всіх товарів Міжнародної класифікації товарів і послуг, для яких вони були зареєстровані, на дату подання заявки, а саме від 04 липня 2018 року. В обґрунтування пред`явлених вимог позивач послався на те, що видача оскаржуваних свідоцтв порушує його виключні майнові права на «ЛОГОТИП «[INFO]», як об`єкт авторського права, засвідченого договором від 11.11.2015 № 11/11-4 про створення за замовленням твору і передачу виключних майнових прав на виконання твору. Позивач стверджує, що торговельні марки за свідоцтвами України [NUMBER], [NUMBER] зареєстровані з порушенням частини четвертої статті 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», яка визначає, що не реєструються як торговельні марки позначення, які відтворюють, окрім іншого, назви відомих в Україні творів науки, літератури і мистецтва або цитати і персонажі з них, твори мистецтва та їх фрагменти без згоди власників авторського права або їх правонаступників. Отже, вказані свідоцтва мають бути визнані недійсними повністю у судовому порядку відповідно до пункту «в» статті 19 вказаного Закону, внаслідок подання заявок з порушенням прав інших осіб. Ухвалою суду від 11 лютого 2023 року відкрито провадження у справі з призначенням підготовчого судового засідання. На підставі ч.2 ст. 51 ЦПК України протокольною ухвалою суду від 11 листопада 2022 року здійснено заміну неналежного відповідача ДП «Український інститут інтелектуальної власності» на ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» та залучено до участі в справі у якості належного відповідача. 17 травня 2022 року представник відповідача ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» направив до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі у зв`язку з недоведеністю пред`явлених вимог. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання позивач не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Від представника позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позов підтримує у повному обсязі та просить пред`явлені вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзив на позов та докази на його обґрунтування до суду не подав. Представник відповідача ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» направив заяву про розгляд справи за його відсутності, при ухваленні рішення судом просив врахувати позицію офісу, яка викладена у раніше поданому відзиві. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та вивчивши зміст поданих учасниками процесу заяв по суті справи, суд дійшов наступного висновку. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 495 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку є: 1) право на використання торговельної марки; 2) виключне право дозволяти використання торговельної марки; 3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню торговельної марки, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. Судом встановлено, що позивачеві належать виключні майнові права на «ЛОГОТИП «[INFO]», як об`єкта авторського права, засвідченого договором від 11.11.2015 № 11/11-4 про створення за замовленням твору і передачу виключних майнових прав на виконання твору. Як вбачається з матеріалів справи, 04 липня 2018 року відповідачем було подано до органу реєстрації заявку № m201815618 на реєстрацію торговельної марки для послуг 35, 43 класів МКТП та заяву заявку № m201815612 на реєстрацію торговельної марки для послуг 35, 43 класів МКТП. За результатами розгляду вказаних заявок, відповідачу видані свідоцтва України № [NUMBER] та № [NUMBER] на торговельні марки. Відповідно до обґрунтування позову, позивач зазначає, що торговельні марки за свідоцтвами України №№ [NUMBER] , [NUMBER] зареєстровані з порушенням частини четвертої статті 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», яка визначає, що не реєструються як торговельні марки позначення, які відтворюють, окрім іншого, назви відомих в Україні творів науки, літератури і мистецтва або цитати і персонажі з них, твори мистецтва та їх фрагменти без згоди власників авторського права або їх правонаступників. Отже, вказані свідоцтва на думку позивача мають бути визнані недійсними повністю у судовому порядку відповідно до пункту «в» статті 19 вказаного Закону, внаслідок подання заявок з порушенням прав інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право на захист цивільного права та інтересів гарантовано ст. 15 ЦК України, якою визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», не реєструються як знаки позначення, які відтворюють, зокрема назви відомих в Україні творів науки, літератури і мистецтва або цитати і персонажі з них, твори мистецтва та їх фрагменти без згоди власників авторського права або їх правонаступників. Охорона особистих немайнових прав і майнових прав авторів та їх правонаступників, пов`язаних із створенням та використанням творів науки, літератури і мистецтва - авторське право, регулюються Законом України «Про авторське право і суміжні права». Автор - фізична особа, яка своєю працею створила твір. До виключного права автора віднесено майнове право особи, яка має щодо твору, виконання, постановки, передачі організації мовлення, фонограми чи відеограми авторське право і (або) суміжні права, на використання цих об`єктів авторського права і (або) суміжних прав лише нею і на видачу лише цією особою дозволу чи заборону їх використання іншим особам у межах строку, встановленого цим Законом. Твором образотворчого мистецтва є скульптура, картина, малюнок, гравюра, літографія, твір художнього (у тому числі сценічного) дизайну тощо (стаття 1 Закону про авторське право). Таким чином, зважаючи на положення вказаних вище законів України свідоцтва України №№ [NUMBER], [NUMBER] на торговельні марки, у цьому випадку, можуть бути визнані недійсними з підстави видачі оспорюваних свідоцтв внаслідок подання заявки з порушенням авторських прав інших осіб, тобто Позивача. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами доказування: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частина перша, друга, четверта статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач обґрунтовуючи свої вимоги посилається на обставини, для з`ясування яких необхідні знання інші, ніж право. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі коли для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Разом з тим, позивачем не надано жодних належних та достатніх доказів того, що торговельні марки за свідоцтвами України №№ [NUMBER], [NUMBER] відтворюють назву твору «ЛОГОТИП «[INFO]». На переконання суду, з урахуванням характеру спірних правовідносин, для з`ясування обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору, необхідні спеціальні знання. В той же час позивач не звертався із клопотанням про призначення у справі експертизи у сфері інтелектуальної власності з метою з`ясування, чи дійсно відтворюють торговельні марки за оспорюваними свідоцтвами України назву відомого в Україні твору науки, літератури і мистецтва, а саме твору «ЛОГОТИП «[INFO]», виключні майнові права на які належать позивачу. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Однак позивач і таким правом не скористався. Усі твердження позивача про те, що торговельні марки за свідоцтвами України №№ [NUMBER] , [NUMBER] відтворюють назву твору «ЛОГОТИП «[INFO]» є суб`єктивними, оціночними та недоведеними належними доказами. Отже, оскільки позивачем не доведено достатніми доказами порушення з боку відповідачів його прав та охоронюваних законом інтересів, відтак суд дійшов висновку що позовні вимоги є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову понесені позивачем судові витрати не компенсуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed