Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-21 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня № 17» Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідач, КНП «Київська міська клінічна лікарня № 17» ВО КМР (КМДА)), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 6 268,11 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 36 006,72 грн., моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. та судові витрати. В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначає, що з 01.10.2014 року на підставі наказу Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня № 17» Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 01.10.2014 року № 191-к вона була прийнята на посаду сестри медичного відділення анестезіології та інтенсивної терапії. Згідно наказу Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня № 17» Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 30.09.2021 року № 110/2 була переведена на посаду сестри медичної анестезиста / палати інтенсивної терапії інфекційного відділення № 2 блоку інтенсивної терапії з 01.10.2021 року. 31.12.2021 року відповідно до наказу від 31.12.2021 року № 151-к [PERSON] було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Позивач зазначає, що в день звільнення, а саме, 31.12.2021 року відповідачем порушено вимоги ч. 1, ст. 47, 115, 116 КЗпП України не видано копію наказу про звільнення, та не здійснено повного розрахунку по заробітній платі. Так, на день звільнення з позивачем не було проведено усіх розрахунків, належних при звільненні, а саме не здійснено чергову виплату (в ці нарахування входить оклад по годинах та компенсація за 34 дні невикористаної відпустки) у розмірі 6 268,11 грн. Крім того, у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні з відповідача на підставі ст. 117 КЗпП України також підлягає стягненню середній заробіток за час затримки у виплаті заробітної плати за період часу з 31.12.2021 року по 31.01.2022 року (день пред`явлення позову) у розмірі 36 006,72 грн. Водночас, просить стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 31.01.2022 року, справу було передано судді Григоренко І.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.02.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня № 17» Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та відшкодування моральної шкоди, судове засіданні для розгляду справи по суті призначено на 21.06.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.06.2022 року, у зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи, щодо яких відсутні відомості про вручення повідомлення про дату, час та місце судового засідання, згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 01.11.2022 року. 27.10.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача Барановської Т. надійшов відзив на позовну заяву, в якій остання зазначила, що відповідач повністю розрахувався із позивачем по виплаті заробітної плати 10.02.2022 року (в день надходження фінансування). Вказує, що при розрахунку суми середнього заробітку не має правових підстав для врахування суми компенсації за невикористану відпустку та безповоротної фінансової допомоги. Посилаючись на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, вважає, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Крім того, зазнає, що позивач не надала ані доказів, ані обґрунтування розміру моральної шкоди, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди. 01.11.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - Сорокопуд О.П. надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 01.11.2022 року без її участі. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.11.2022 року, у зв`язку із першою неявкою позивача в судове засідання, згідно ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 14.12.2022 року. 14.12.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - Сорокопуд О.П. надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 14.12.2022 року без фіксації технічними засобами. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.12.2022 року, у зв`язку із неявкою позивача в судове засідання, згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 30.01.2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.01.2023 року, відповідно до ч. 2 ст. 240 ЦПК України, в судовому засіданні було оголошено перерву до 08.02.2023 року. 01.02.2023 року адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог та їх уточнення, в який остання зазначає, що 10.02.2022 року відповідачем було сплачено заборгованість по заробітній платі у розмірі 6 268, 11 грн., у зв`язку із чим просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період часу з 31.12.2021 року по 10.02.2022 року (день погашення заборгованості), що становить 41 календарний день. Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 46 133,61 грн., виходячи з розрахунку середньоденної заробітної плати 1 125,21 грн., та просить сягнути моральну шкоди у розмір 10 000,00 грн. 08.02.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - Сорокопуд О.П. надійшла заява про розгляд справи, призначеної на 08.02.2023 року за її відсутності. 08.02.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про розгляд справи, призначеної на 08.02.2023 року без її участі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.02.2023 року прийнято до розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог у цивільній справі за позовом [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня № 17» Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та відшкодування моральної шкоди. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.02.2023 року, у зв`язку із прийняттям заяви позивача про зменшенням розміру позовних вимог, згідно ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 22.05.2023 року. 08.02.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, в якій остання зазначила, що позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог підтримує в повному обсязі. 13.02.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - Сорокопуд О.П. надійшли заперечення на заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до яких остання просить відмовити в задоволенні заяви про зменшення розміру позовних вимог та їх уточнення. В судове засідання 22.05.2023 року з`явились учасники справи. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з викладених у заяві про зменшення розміру позовних вимог підстав та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала з викладених у відзиві підстав та просила у позові відмовити. Вислухавши вступне слово позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Суд встановив, що Наказом від 01.10.2014 року № 191-к [PERSON] була прийнята на посаду сестри медичної відділення анестезіології та інтенсивної терапії, що підтверджується записом у трудовій книжці [PERSON] серії [NUMBER] (а. с. 9). Отже, [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Комунальним некомерційним підприємством «Київська міська клінічна лікарня № 17» Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Відповідно до наказу Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня № 17» Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 30.09.2021 року № 110/2 була переведена на посаду сестри медичної анестезиста / палати інтенсивної терапії інфекційного відділення № 2 блоку інтенсивної терапії з 01.10.2021 року, що підтверджується записом у трудовій книжці [PERSON] серії [NUMBER] (а. с. 9-10). На підставі наказу Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня № 17» Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.12.2021 року № 151-к [PERSON] було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується записом у трудовій книжці [PERSON] серії [NUMBER] (а. с. 9 зворотна сторона). Однак, в день звільнення позивачу не надано копію наказу про звільнення та з нею не було проведено повного розрахунку. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Це право кореспондується з вимогами ст. 233 КЗпП України та ст. 21 Закону України «Про оплату праці». Згідно ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява № 38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці», до структури заробітної плати входить основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Як визначено у ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Як визначено у ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Проте, відповідач як роботодавець у порушення вимог ст. 116 КЗпП України не виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати у повному обсязі. Так, на день звільнення позивача її була нарахована, але не виплачена заробітна плата, у розмірі 6 268,11 грн., що підтверджується розрахунковим листом [PERSON] грудень 2021 року (а. с. 11). 10.02.2022 року (після звільнення та під час судового розгляду) Комунальне некомерційне підприємство «Київська міська клінічна лікарня № 17» Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) здійснило перерахунок [PERSON] грошових коштів у розмірі 6 268,11 грн., що підтверджується банківською випискою АТ «КБ «Приватбанк» по рахунку позивача за період часу з 27.01.2022 року по 15.01.2022 року (а. с. 80). Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Як визначено у ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Згідно 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. За змістом ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Виходячи з того, що роботодавець не виплатив належні при звільнені позивачу суми та не надав належних доказів, що зазначені ним обставини стали перешкодою для своєчасного розрахунку з позивачем, то, відповідно до ст. 117 КЗпП України, відповідач повинен компенсувати позивачу середній заробіток за час затримки виплати належних її сум за період часу з 01.01.2022 року по 10.02.2022 року (день фактичного розрахунку). Так, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог та їх уточнення від 01.02.2023 року, просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 31.12.2021 року по 10.02.2022 року у розмірі 46 133,31 грн. (а. с. 78 -79). Визначаючи суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.1995 року № 348). Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100). Згідно п. 2 Розділу ІІ Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Отже, для випадків, передбачених ч. 1 ст. 117 КЗпП України, обчислення середньої заробітної плати проводиться виходячи із виплат за останні 2 календарні місяці роботи працівника, що передують звільненню. В свою чергу, п. 8 Розділу ІV Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до пп. «б» п. 4 Розділу ІІІ Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). З розрахункового листа [PERSON] вбачається, що останній за листопад 2021 року було нараховано до виплат: 1 445,46 грн. - безповоротна фінансова допомога з врахуванням податків, та за грудень 2021 року 2 890,91 грн. - безповоротна фінансова допомога з врахуванням податків; 4 344,86 грн. - сума компенсації за невикористану відпустку - 34 дні, а з вирахуванням податків 3 454,17 грн., що разом становить суму 7 790,54 грн. (а. с. 11). Так, суд погоджується з доводами представника відповідача, що при обчисленні середньої заробітної плати, не має правових підстав для врахування суми компенсації за невикористану відпустку та безповоротної фінансової допомоги. Відповідно до розрахункового листа [PERSON] за листопад 2021 року та грудень 2021 року, кількість відпрацьованих позивачем днів в листопаді 2021 року - 8 та в грудні 2021 року - 8. Нарахована заробітна плата в листопаді 2021 року становить 2 839,43 грн., а в грудні 2021 року - 7 378,88 грн. (а. с. 11). Таким чином, заробітна плата [PERSON] яка береться для обрахунку середньоденної заробітної плати, за листопад 2021 року та грудень 2021 року склала 2 839,43 грн. та 7 378,88 грн. відповідно, що разом становить 10 218,31 грн. Отже, середньоденний заробіток позивача становить: 10 218,31 грн. / 16 = 638,64 грн. Відтак, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить: 638,64 грн. (середньоденна заробітна плата) х 41 робочих днів (кількість робочих днів по день фактичного розрахунку за період з 01.01.2022 року по 10.02.2022 року) = 26 184,24 грн. Разом з тим, представник відповідача просив врахувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, та зменшити розмір стягнення середнього заробітку за весь період затримки по день фактичного розрахунку. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 та зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно врахувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Разом з тим, суд зазначає, що така позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року, коли редакція ст. 117 КЗпП України не передбачала обмеження підприємства, установи, організації у виплаті працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку шістьма місцям. Так, відповідно до ст. 117 КЗпП України в редакції закону до внесення змін від 01.07.2022 року, в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відтак, така позиція Великої Палати Верховного Суду була спрямована на захист роботодавця від зловживань з боку звільненого працівника щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. За таких обставин, оскільки станом на час ухвалення рішення та на дату звернення з даним позовом до суду редакція ст. 117 КЗпП України обмежує період за який підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку шістьма місяцями, то зменшення такого розміру ще й додатково судом протирічить принципу розумності. Отже, суд вважає за можливе відступити у спірних правовідносинах від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року. Отже, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 01.01.2022 року по 10.02.2022 року у розмірі 26 184,24 грн. При цьому суд зазначає, що відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. У постанові Великої Палати Верховного суду від 08.12.2021 року у справі № 901/407/19 зазначено, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Також у постанові Верховного Суду від 02.11.2021 року у справі № 808/8156/14 зазначено, що в резолютивній частині рішення обов`язково має бути зазначено, що суму визначено без утримання податку. Стягнення і сплата прибуткового податку покладаються на роботодавця, який самостійно розраховує суму податкових відрахувань і зменшує суму, призначену судом, на суму нарахованих податків. Отже, задовольняючи вимогу про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. У позовній заяві позивач також просить стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. Як визначено у ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Під моральною шкодою варто розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому сам факт завдання особі моральних страждань, так і розмір відшкодування за них, підлягає доказуванню за допомогою відповідних доказів. Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди та її розмір, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за подачу позову до Печерського районного суду м. Києва сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.2439491030.1 від 31.01.2022 року. З урахуванням того, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, то відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача підлягає судовий збір у розмірі 614,35 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial