Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

У жовтні 2022 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-будівельна компанія «Резерв-Плюс» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 01 лютого 2015 року по 09 травня 2022 року, позивач знаходився у трудових відносинах з ТОВ «ІБК «РЕЗЕРВ-ПЛЮС». 10 травня 2022 року було видано наказ № 152 ТОВ «ІБК «Резерв-Плюс» про звільнення позивача з роботи, з компенсацією за щорічну основну відпустку. Компенсація до сих пір не виплачена, що стало підставою для звернення в суд. Враховуючи вище викладене, позивач просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-будівельна компанія «Резерв-Плюс» на користь [PERSON] компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. Ухвалою від 29.11.2021 року було відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечувала, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного. Із копії трудової книжки серії [NUMBER] вбачається, що 01.02.2015 року [PERSON] прийнятий на посаду виконроба до ТОВ «Інженерно-будівельна компанія «Резерв-Плюс», Наказ № 15 від 01.02.2015 року. Також, із копії трудової книжки серії [NUMBER] вбачається, що 10.05.2022 року [PERSON] звільнений за власним бажання, згідно ст. 38 Кодексу законів про працю України, Наказ № 152 від 10.05.2022 року. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд вважає, що всупереч вказаним вимогам чинного законодавства, з боку позивача не доведено те, що у відповідача перед позивачем дійсно існує заборгованість по заробітній платі, та наявність підстав для стягнення, на підставі ст. 117 Кодексу законів про працю України, з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку. Так, у підтвердження того, що відповідач має заборгованість по заробітній платі перед позивачем, з боку останнього надано суду такі докази як: копія паспорта позивача, довідка про реєстрацію місця проживання позивача, копія картки фізичної особи - платника податків позивача, копія наказу №152 від 10.05.2022 року про звільнення позивача, копія трудової книжки серії [NUMBER] . Разом з тим, ці докази жодним чином не доводять, що у відповідача перед позивачем дійсно існує заборгованість по компенсації за невикористану щорічну основну відпустку станом на звернення до суду з цим позовом, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, та наявність підстав для стягнення, на підставі ст. 117 Кодексу законів про працю України, середнього заробітку за весь період затримки розрахунку. Беручи до уваги викладене вище, у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану щорічну основну відпустку та середнього заробітку за весь період затримки розрахунку. На підставі викладеного вище та

Outcome: dismissed