Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-18 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просили суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором доручення в розмірі 152\~960,43 грн. Позов мотивовано тим, що 21 листопада 2019 року між позивачами та [PERSON] було в письмовій формі укладено договір доручення, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 126 586,00 грн. та зобов`язався від імені позивачів та за їх рахунок здійснити погашення заборгованості за комунальні послуги, яка була нарахована станом на 01 грудня 2019 року за користування позивачами квартирою [ADDRESS] . Укладення договору доручення підтверджується розпискою від 21 листопада 2021 року. Відповідачем зобов`язання за укладеним договором доручення виконані не були, заборгованість за комунальні послуги погашена не була, грошові кошти позивачам не повернуті. Позивачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивачів надав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового засідання повідомлявся, причини неявки суду не повідомив. З рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення вбачається, що відповідачем копію ухвали про відкриття провадження у справі та позов з додатками отримано 29 лютого 2022 року, судову повістку отримано 28 лютого 2022 року, про що міститься її особистий підпис. Зважаючи на зазначене, [PERSON] обізнана про перебування в провадженні суду цивільної справи, за якою вона є відповідачем. Відповідач не скористався правом подати відзив на позов, з розумним інтервалом часу не цікавився провадженням у справі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, зважаючи на наступне. Згідно п. 3\~ст. 2 ЦПК\~основними засадами (принципами) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом. На необхідності забезпечення розгляду справи протягом розумного строку зазначено у\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~ст. 129 Конституції України. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Вирішуючи питання щодо розгляду справи по суті, суд приймає до уваги те, що межі\~перенесення\~розгляду справи не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка учасників\~справи та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Відповідач не скористався належним йому правом подання до суду відзиву на позовну заяву. Враховуючи необхідність забезпечення розумних строків розгляду справи, ту обставину, що справа перебуває в провадженні суду з 10 січня 2022 року, відповідач обізнаний про перебування в провадженні суду справи, проте не цікавився провадженням у справі, в численні судові засідання не з`являвся, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для відкладення судового засідання, зважаючи на що розглядає справу по суті за відсутності учасників справи. Оскільки представник позивачів не заперечував проти заочного вирішення справи, суд проводить заочний розгляд справи та вирішує її на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. 21 листопада 2019 року [PERSON] власноручно складено розписку, відповідно до якої, вона, як покупець квартири [ADDRESS] , отримала від продавців [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в розмірі 126\~586,00 грн. для оплати заборгованості за комунальні послуги за квартиру, яка виникла станом на 01 грудня 2019 року та зобов`язалася самостійно за ці грошові кошти здійснити погашення заборгованості за комунальні послуги, що виникла за період володіння та користування нею позивачами. Позивачами надано до суду довідку про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання по особовому рахунку № [NUMBER] , відкритому на ім`я [PERSON] , з якої вбачається, що заборгованість за послуги з теплопостачання, яка виникла станом на листопад 2019 року становить 88 159,65 грн., та станом на січень 2023 року не погашена. Відповідно до довідки ЖСК «Оазис-2» заборгованість за експлуатаційні витрати в розмірі 27528,08 грн., станом на квітень 2022 року не погашена. З досліджених матеріалів справи судом не встановлено, що станом на день подання цього позову відповідач належним чином виконав умови договору доручення, сплатив заборгованість за комунальні послуги або повернув отримані від позивачів грошові кошти. Зважаючи на зазначене, суд дійшов висновку, що невиконанням зобов`язань за укладеним шляхом складення розписки договором доручення відповідач порушив взяті на себе зобов`язання та завдав шкоду правам та інтересам позивачів. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 526 та ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таким умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ч.1 ст. 610 та ч.1 ст.612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання ( неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Стаття 525 ЦК України визначає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Зважаючи на факт складення відповідачем розписки, в якій він зобов`язався від імені та за рахунок позивачів здійснити погашення заборгованості за комунальні послуги, суд дійшов висновку, що між сторонами було укладено в письмовій формі договір доручення. Суд встановив, що відповідач належним чином не виконав зобов`язання за договором доручення, що підтверджується зазначеними вище довідками про нарахування та оплату комунальних послуг. Відповідачем не надано до суду доказів, з яких вбачається, що ним станом на дату ухвалення судового рішення зобов`язання за договором доручення виконані, заборгованість за комунальні послуги, яка виникла за час володіння та користування квартирою позивачами погашена за рахунок останніх шляхом внесення відповідачем наданих ними для цих цілей грошових коштів в розмірі 126 586,00 грн. Враховуючи, що відповідач не з`явився у судове засідання та доказів на спростування доводів позивачів не надав, суд вважає доведеним факт невчинення відповідачем дій на виконання умов договору доручення, а саме щодо погашення за рахунок позивачів та від їх імені заборгованості за комунальні послуги, яка виникла за період володіння та користування позивачами квартирою, а саме станом на 01 грудня 2019 року. Відтак суд встановив порушення відповідачем майнових прав позивачів, які підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивачів заборгованості за договором доручення на загальну суму 126\~586,00 грн. Також позивачами заявлена вимога про стягнення з відповідача 3% річних та індексу інфляції. Щодо вирішення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивачів заборгованості, яка передбачена ст. 625 ЦК України за порушення грошового зобов`язання, за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, то суд також дійшов висновку про їх задоволення, зважаючи на наступне.\~ Невиконання зобов`язання за договором є його порушенням. Як було\~зазначено вище,\~згідно із\~ч.1\~ст.\~611\~ЦК України\~у разі\~порушення зобов`язання\~настають правові\~наслідки,\~встановлені договором\~або законом,\~зокрема: сплата\~неустойки та відшкодування збитків. Статтею 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Зокрема,\~ст.\~625\~ЦК України\~встановлено,\~що боржник\~не звільняється\~від відповідальності\~за неможливість\~виконання ним\~грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування за ч.2 ст. 625 ЦК України трьох процентів річних від простроченої суми та індексу інфляції за весь час прострочення, нарахованого на суму боргу, має компенсаційний характер, а не штрафний, зважаючи на що три проценти річних за даною статтею не є неустойкою, в розумінні ст. 549 ЦК України. З правового аналізу вказаної норми вбачається, що нараховані на суму боргу три проценти річних та інфляційні витрати входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення або порушення грошового зобов`язання, оскільки виступають способам захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримані компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати в інтересах кредитора за договором доручення. Під час розгляд справи судом встановлено, що відповідач не виконував зобов`язання за договором доручення, зважаючи на що позивачі звернулися до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором доручення та виплат, що мають компенсаційний характер та передбачені ст. 625 ЦК України. Зважаючи на те, що зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за комунальні послуги від імені та за рахунок позивачів станом на час звернення до суду з позовом не припинилось та тривало, позивачі мають право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України за весь час прострочення з 22 грудня 2019 року (дата, коли повинна були бути здійснена сплата відповідачем в інтересах позивачів комунальної заборгованості, що виникла станом на 01 грудня 2019 року) по 23 грудня 2021 року (дата, визначена позивачами, що передує зверненню до суду з позовом). З наданого позивачем розрахунку вбачається, що розмір заборгованості за договором, що виник на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за зазначений в позові період, з 22 грудня 2019 року по 23 грудня 2021 року становить 26\~271,43 грн., з яких: 18\~758,46 грн. індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання, 7\~512,97 грн. 3 відсотки річних від простроченої суми. Судом при перевірці вказаного розрахунку встановлено, що індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання за вказаний період становить 19\~630,53 грн., а 3 відсотки річних від простроченої суми 7\~615,97 грн., зважаючи на що загальний розмір заборгованості за договором доручення, що виник на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період з 22 грудня 2019 року по 23 грудня 2021 року становить 27\~246,50 грн., який є більшим, ніж зазначений позивачами у позові. Положеннями\~ст. 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Розмір вказаної заборгованості та період нарахування сум, передбачених ст. 625 ЦК України відповідачем не спростований. Враховуючи наведене в сукупності та розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог на підставі наданих позивачем доказів, суд приходить до висновку щодо задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивачів заборгованість за договором, що виникла на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за зазначений в позові період. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Питання щодо стягнення судового збору суд вирішує в порядку, передбаченому ч.1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved