Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-30 00:00:00

02.12.2022 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: -стягнути з [PERSON] на користь позивача грошові кошти в розмірі 191 469,46 грн.; -стягнути з [PERSON] на користь позивача грошові кошти в розмірі 36 673,51 грн. Вимоги позову обгрунтовані тим, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 02.12.2012 року з відповідачів на користь позивача були стягнуті грошові кошти. Рішення набрало законної сили та пред`явлено до примусового виконання, однак не було виконано відповідачами. В подальшому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за невиконання рішення суду. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 13.12.2016 року позов було задоволено. Рішення набрало законної сили в жовтні 2018 року та були видані виконавчі листи. Після пред`явлення виконавчих листів до виконання рішення суду не виконувалось належним чином. А тому позивач вважає, що є законом передбачені підстави для нарахування 3% річних та інфляційних втрат за невиконання зазначених рішень судів. Як зазначає позивач, за невиконання рішення суду від 02.02.2012 року має бути стягнуто з [PERSON] інфляційні та 3% річних, нараховані на суму 69 180,50 грн. в період з 01.10.2016 року до 30.11.2016 року та з 01.12.2016 року до лютого 2022 року на суму 128 203,45 грн. (заборгованість за обома рішеннями суду), за період з 01.03.2022 року по 30.09.2022 року на суму 31 483,02 грн. Крім того, позивач просить стягнути 3% річних пені за несвоєчасну сплату боргу за період з 01.03.2013 року по 01.10.2022 року, що становить 27 820,78 грн. З відповідача [PERSON] має бути стягнуто за період з 01.10.2016 року по 23.06.2020 року у виконавчому провадженні [NUMBER] нараховані інфляційні на суму заборгованості 69 180,50 грн. в сумі 5 758,09 грн.; у виконавчому провадженні [NUMBER] інфляційні нараховані на суму заборгованості 58 577,20 грн. (яка зменшувалась) за період з 01.12.2012 року по 2020 рік становить 25 598,92 грн. Крім того, з відповідача підлягає стягненню 3% пені за прострочення виконання рішення суду від 02.02.2012 року із суми 69 180,50 грн. за період з 01.03.2013 року по жовтень 2015 року в сумі 5 316,50 грн. 16.02.2023 року до суду надійшов відзив уповноваженого представника відповідача [PERSON] на заявлені вимоги в якому вона просить відмовити в задоволенні заявлених вимог на тій підставі, що відповідач належним чином виконував рішення суду, а тому підстави для нарахування інфляційних та 3% річних відсутні. Представник зазначив, що позивачем не обгрунтовано підстави для нарахування 3% пені, оскільки постанова пленуму Верховного Суду України не може бути підставою для її нарахування. Крім того, представник просить застосувати строки позовної давності, оскільки у 2018 році позивач знав про своє порушене право, однак з позовом звернувся до суду в грудні 2022 року. 17.05.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій позивач наполягає на задоволенні заявлених вимог та зазначає, що ним не пропущено строк звернення до суду з позовом. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні з підстав необґрунтованості та просила застосувати строки позовної давності. [PERSON] в судове засідання не з`явилась, представника не направила, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомила, відзив на заявлені вимоги до суду не направила. На підставі положень статті 223 ЦПК України суд продовжив слухання справи у відсутність відповідача [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, врахувавши процесуальні заяви сторін, вислухавши сторони, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.124 Конституції України та ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили є обов`язковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб, громадян і підлягають виконанню на всій території України. Грошові зобов`язання охоплюють усі сфери суспільного життя і виникають насамперед у сфері приватноправових (цивільно-правових) відносин. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням. Згідно із ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до частини п`ятої якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Відповідно до положень статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання виникають наслідки, передбачені цієї статтею. Згідно з цією нормою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним коштами, належними до сплати кредиторові. Частиною 5 ст. 11 ЦК України передбачено можливість виникнення грошового зобов`язання на підставі судового рішення, а відтак і застосування до боржника, що прострочив виконання такого зобов`язання, негативних наслідків, установлених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Такі правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 05.11.2011 року від 04.11.2011 року, від 30.03.2016 року, від 06.07.2016 року № 6-1946 цс 15. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, відступаючи від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року справа № 6-2759цс15 та від 02 березня 2016 року справа № 6-2491цс15, дійшла висновку, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Як встановлено судом, рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 02.02.2012 року (справа №2-224/11) стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування майнової шкоди 69 180,50 грн.; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування майнової шкоди 69 180,50 грн. Рішення суду набрало законної сили 14.02.2013 року. 11.03.2013 року на виконання зазначеного рішення суду позивачу було видано виконавчі листи. Отже у відповідачів виникло грошове зобов`язання перед позивачем. Так як рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 02.02.2012 року не виконувалось, [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за невиконання рішення суду від 02.02.2012 року. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 13.12.2016 року (справа №761/38456/15) стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти у розмірі 59 022 гривень 95 коп.; стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] кошти у розмірі 59 022 гривень 95 коп. Як встановлено рішенням суду, із листів Шевченківського районного відділу ДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві № 815/19 від 09.12.2016 року та № 815/19 від 09.12.2016 року, відповідно, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02.02.2012 року у справі № 2-224/11 не виконане. Рішенням суду стягнуто 3 % річних та інфляційні за період з 01.04.2013 року по 31.09.2016 року. Постановою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року залишено в силі. Отже рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 13.12.2016 року набрало законної сили 12.09.2018 року. Верховний Суд встановив, що відповідачі належним чином не виконують рішення суду, що дає підстави у суду для стягнення на користь позивача інфляційних витрат та 3 % річних від простроченої суми за період з 01 квітня 2013 року по 31 вересня 2016 року, які входять до складу грошового зобов`язання. 12.10.2018 року на примусове виконання рішення суду позивачу було видано виконавчі листи. Як вбачається з матеріалів справи, на примусовому виконанні Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) перебували наступні виконавчі провадження: -[NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа від 11.03.2013 №2-224/11 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 69 180,50 грн. Постановою від 11.02.2022 року державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) закінчено виконавче провадження [NUMBER] у зв`язку з повним виконанням рішення суду боржником. -[NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа від 12.10.2018 №761/38456/15 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 59 022,95 грн.; -[NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа від 11.03.2013 №2/2610/95/2012 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 69 180,50 грн.; Постановою від 23.06.2020 року державний виконавець закінчив виконавче провадження у зв`язку з повним виконанням рішення суду. -[NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа від 12.10.2018 №761/38456/15 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 59 022,95 грн.; Постановою від 30.12.2020 року було закінчено виконавче провадження у зв`язку з повним виконанням рішення суду. Якщо рішення не виконано в установленому законом порядку, прийняття судом рішення не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. З огляду на те, що відповідачі порушили вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, так як грошове зобов`язання виникло між сторонами з факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Так як судове рішення про стягнення з боржників коштів фактично не виконувалось тривалий час, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Представник [PERSON] звернулась до суду із заявою про застосування строків позовної давності, так як позивачу було відомо про порушення його права після ухвалення рішення Верховним Судом у 2018 році, однак з позовом позивач звернувся до суду лише в грудні 2022 року. Позивач заперечував проти застосування строків позовної давності та зазначив, що ним не пропущено такий строк, оскільки 29.01.2020 року він подав позов про стягнення з відповідачів 3% річних та інфляційних втрат, але ухвалою суду від 06.04.2020 року (справа №761/3218/20) позов було залишено без розгляду. Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В той же час згідно із положеннями статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18, пункт 61), № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18, пункт 62) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18, пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19, пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27-цс19, пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28). Позивач посилався на положення частини 2 статті 264 ЦК України, як на підставу переривання строку позовної давності пред`явлення ним в січні 2020 року позову до відповідачів, який в подальшому було залишено без розгляду ухвалою суду від 20.09.2022 року. Однак суд не може прийняти до уваги посилання позивача, що зазначені ним дії свідчать про переривання позовної давності, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 зробила висновок, що залишення позову без розгляду не перериває строк позовної давності. Крім того, позивач посилався на положення п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України за якими під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину» У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини. Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, суд вважає, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню. Зазначений висновок міститься в постанові Верховного Суду від 7 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22). Враховуючи, що останнім днем звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності за рішенням суду від 02.02.2012 року (з врахуванням стягнутих сум за рішенням суду від 13.12.2016 року) було 30 вересня 2019 року, а Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, на момент звернення до суду в січні 2020 року з позовом, позивачем було пропущено трирічний строк (в цей час Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX ще не був прийнятий), а тому оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення грошових сум 02.12.2022 року, тому суд вважає, що з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню 3% річних та інфляційні, починаючи з 02.12.2019 року (три роки до моменту звернення до суду з позовом) по 11.02.2022 року, 23.06.2020 року (згідно заявлених вимог позивача). Що стосується позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних за невиконання рішення суду від 13.12.2016 року, то суд зазначає наступне: рішення набрало законної сили 12.09.2018 року, то трирічний строк на звернення до суду у зв`язку з невиконанням зазначеного рішення сплив 12.09.2021 року під час дії Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX, карантин був продовжений і на момент звернення позивача до суду з даним позовом, тобто 02.12.2022 року тому суд вважає, що за невиконання рішення суду від 13.12.2016 року підлягають стягненню 3% річних та інфляційні, починаючи з 13.09.2018 року (день набрання рішенням законної сили) по 29.11.2022 року та 01.01.2021 року (згідно заявлених вимог позивача). Таким чином згідно із розрахунками позивача, перевірених судом, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів: [PERSON] на користь позивача за невиконання рішення суду від 02.02.2012 року інфляційні за період з 02.12.2019 року по 11.02.2022 року в сумі 11 467,81 грн., три проценти річних за вказаний період в сумі 4 560,23 грн.; за невиконання рішення суду від 13.12.2016 року інфляційні за період з 13.09.2018 року по 29.11.2022 року в сумі 30 286,79 грн. та три проценти річних за вказаний період в сумі 6 263,72 грн. [PERSON] на користь позивача за невиконання рішення суду від 02.02.2012 року інфляційні за період з 02.12.2019 року по 23.06.2020 року в сумі 471,39 грн., три проценти річних за вказаний період в сумі 319,04 грн.; за невиконання рішення суду від 13.12.2016 року інфляційні за період з 13.09.2018 року по 01.01.2021 року в сумі 7 954,46 грн. та три проценти річних за вказаний період в сумі 2 632,44 грн. А всього з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню інфляційні в сумі 41 754 (сорок одна тисяча сімсот п`ятдесят чотири) гривни 60 копійок (11 467,81 грн. + 30 286,79 грн.), 3% річних в сумі 10 823 (десять тисяч вісімсот двадцять три) гривни 95 копійок (4 560,23 грн. + 6 263,72 грн.); з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню інфляційні в сумі 8 425 (вісім тисяч чотириста двадцять п`ять) гривень 85 копійок (471,39 грн. + 7 954,46 грн.), 3% річних в сумі 2 951 (дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят одна) гривна 48 копійок (319,04 грн. + 2 632,44 грн.). В той же час суд не вбачає підстав для стягнення пені в розмірі 3% річних, оскільки при зверненні до суду з позовом, позивач посилався на постанову Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 року №6 як на підставу стягнення пені, однак постанова не є законодавчим актом на підставі якого може бути нараховано пеню. Крім того, на підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial