Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-17 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24 вересня 2020 року позивачем було передано в борг відповідачу грошові кошти на суму 33000,00 грн. На підтвердження отримання коштів відповідачем було надано особисту письмову розписку від 24 вересня 2020 року із зазначенням умов їх повернення. Відповідач не повернув позивачу отримані кошти та уникає виконання своїх зобов`язань. Просить стягнути з відповідача на користь позивача борг за розпискою від 24 вересня 2020 року у розмірі 33000,00 грн., інфляційні витрати у розмірі 1135,70 грн., 3 % річних з простроченої суми у розмірі 504,49 грн. та судові витрати. Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 06 лютого 2023 року провадження в справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження із призначенням судового засідання. Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 17 березня 2023 року у\~позивача було витребувано оригінал розписки [PERSON] від 24 вересня 2020 року. 26 квітня 2023 року до суду надійшла заява від позивача про виконання ухвали суду та було надано оригінал розписки [PERSON] від 24 вересня 2020 року. У судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, наполягає на задоволенні позовних вимог. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги не визнає, оскільки 20 червня 2021 року він повернув грошові кошти позивачу в готівковій формі, але підтверджуючих доказів щодо повернення коштів у нього не має. Заслухавши пояснення, дослідивши і оцінивши письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що наявність між [PERSON] та [PERSON] позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки відповідача [PERSON] . З дослідженої розписки від 24 вересня 2020 року, суд встановив, що [PERSON] , [INFO] одержав в борг від [PERSON] , грошові кошти в сумі 33000 (тридцять ти тисячі) грн. 00 коп. та зобов`язувався повернути борг до 10 липня 2021 року, оригінал розписки від 24 вересня 2020 року має підпис [PERSON] . Вищезазначена розписка складена від 24 вересня 2020 року повністю підтверджує як факт отримання [PERSON] грошових коштів за договором позики, так і її зобов`язання повернути ці кошти до 10 липня 2021 року. Згідно з частинами першою та третьою ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На підтвердження невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики представник позивача надав суду оригінал розписки відповідача від 24 вересня 2020 року. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25.04.2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що наявність оригіналу розписки в позивача свідчить про існування невиконаного зобов`язання відповідачем по договору позики від 24 вересня 2020 року. У матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що відповідач повністю чи частково виконав свої зобов`язання за вказаним договором позики та повернув повністю або частково кошти саме за цим договором позики. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що відповідачка не виконала зобов`язання за даним договором, а тому зобов`язаний повернути позивачу борг в сумі 33000,00 грн. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з частинами першою та другою ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити всю суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, тому відповідно до вимог даної норми зобов`язаний сплатити позивачу борг в сумі 33000,00 грн., а також 3% річних за прострочення виконання основного зобов`язання. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року N 6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. Отже, передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Перевіривши розрахунок заборгованості за договором позики з урахуванням індексу інфляціїї та 3% річних, який вказав позивач у позовній заяві, суд вважає його вірним. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, позаяк відповідачем не спростовано вимог позивача щодо стягнення заборгованості за договором позики. На підставі ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати у вигляді судового збору у сумі 992,40 грн.

Outcome: approved